Miroslav Zelenka

Elegantní Bůh

Alternativní model jsoucna

Obsah

OBSAH

Předmluva

Úvod

Vysvětlení používaných pojmů

I. kapitola - Bůh

Pojem Boha

Mentalismus

Absolutní mysl

Poznávání Boha

II. KAPITOLA - VěDOMí

Světová mysl

Virtuální realita

III. KAPITOLA - BYTOST

Pojem Bytost

Vývojové formy Bytosti

Model Bytosti

Proroci

Boží láska

Život mezi životy

Znovuzrození

Kvazi bytosti

Energeticko-informační podstata Bytostí

IV. KAPITOLA - ČLOVěK

Pojem člověk

Energeticko-informační podstata člověka

Kosmická hra

Mozek jako tuner

Frekvence vysílání Světové mysli

Elektromagnetická aktivita mozku

Složky člověka

Intelekt a inteligence

Ego a egoismus

Samostřednost člověka

Lucidní snění, OBE

Regresní terapie

Rozpory jednotlivých – ismů

Poznání a frekvence vibrací vědomí

Poznámky

V. KAPITOLA - PROSTOR A čAS

Hmota

Vícedimenzionální vesmíry

Náhoda

Čas

Fraktální uspořádání časoprostoru

Astrologie

Homeopatie

Evoluce Vesmíru

Paranormální jevy

VI. KAPITOLA - REINKARNACE

Pojem reinkarnace

Smysl života z pohledu jednotlivých úrovní pravdy

Boží spravedlnost

Karma a svoboda rozhodnutí

VII. KAPITOLA - STVOřENý SVěT

Stvoření světa

Model Světa Bytostí

VIII.      KAPITOLA – UNIVERSUM

Jednota Univerza a dvojnost Stvořeného světa

Mysl – tvůrce času

Polarita stvořeného světa a každé jeho části

Modely Boha

DOSLOV

Prameny a doporučená literatura

Předmluva

Po přečtení mnoha knih mnoha autorů všech různých směrů a po strávení mnoha hodin přemýšlením, diskusemi a meditacemi o nejzákladnějších otázkách bytí jsem dostal chuť napsat na toto téma knihu i já. Podporován jsem byl lidmi ze svého okolí, kterým jsem se svěřil se základními principy ještě nenapsané knihy. Na druhé straně mne odrazovala každá návštěva knihovny s obdobnou literaturou, která přetéká stovkami knih, z nichž mnoho se jich tváří tak, že k pochopení základních otázek nepotřebujete nic jiného než si přečíst zrovna tuto knihu a pochybnosti, že zrovna já jsem schopen přinést něco nového.

Nakonec jsem se však rozhodl, že tento pokus udělám, protože stále ve mně hlodal červíček naděje, že nová kniha by mohla být přínosem zejména pro lidi, kteří se potřebují zorientovat v těch mnoha teoriích, filozofiích, názorech a-ismech a nemají tolik času a chutí, aby přečetli ty stovky knih a našli si tu svoji pravdu.

Tato kniha však v žádném případě není zamýšlena tak, že autor zná tu jedinou správnou pravdu a milostivě ji předkládá čtenáři. Naopak má být pokusem pomoci čtenáři při hledání jeho pravdy a měla by sloužit hlavně k tomu, aby čtenář pochopil základní principy předkládané různými ezoterickými naukami pokud možno se všemi vzájemnými souvislostmi a komplexně. Toto je v podstatě základním motivem pro napsání této knihy, protože jsem měl pocit, že knihy z této oblasti se zabývají většinou pouze jedním nebo dvěma aspekty té velké teorie všeho (s výjimkou Zápisků Paula Bruntona, které však čítají nějakých 7000 stránek).

Samozřejmě je tato kniha ovlivněna mým zorným úhlem pohledu, minimálně jako jakýmsi jednotícím prvkem pro skloubení mnoha zdánlivě protichůdných názorů. Někdy jsou uváděny i alternativní pohledy, což však takto nešlo řešit všude, protože by se kniha neustálým větvením stala neúnosně dlouhá a nepřehledná.

Jde o pokus napsat něco jako učebnici nebo jako obdobu knížek světoznámých fyziků Gamowa, Capry, Hawkinse, Greena a tzv. populizátorů oficiální vědy (knížek, které jsem si přečetl s velkou chutí a které byly pro mne rovněž velkou inspirací).

Vytkl jsem si úkol stát se populizátorem "paravědy" (chápu, že mnohým by se určitě líbilo vynechat slabiku -ra-), tj. názorů, které by se snad daly zahrnout pod pojem alternativní paradigma Míněno alternativní k v současné době v západní civilizaci převládajícímu karteziánsko-newtonovskému paradigma (zjednodušeně - mechanistické pojetí přírody, dualismus ducha a hmoty, vědomí je projevem hmoty).

Proto také podtitul „Alternativní model jsoucna“. Titul „Elegantní bůh“ je naproti tomu parafrází na název knihy autora Briana Greena „Elegantní vesmír“. Mimochodem vřele doporučuji.

Snad jemný rozdíl je v tom, že oficiální věda se zabývá zejména otázkami co je vesmír a jak vznikl a alternativní teorie se zabývají i takovými otázkami, jako proč vznikl, případně, kdo nebo co mu dalo vzniknout.

Další rozdíl snad spočívá i v tom, že alternativní paradigma (pro pojem paradigma jsem objevil v jedné knížce sice nepřesnou, zato ale názornou definici - model jsoucna) uznává výsledky soudobé oficiální vědy jako jednu z úrovní pravdy, zatímco oficiální věda tyto výsledky považuje za nejvyšší úroveň pravdy.

Podnětem k tomu, abych si sedl a psal, byly pro mne mimo jiné i různé názory a výroky z tisku a televize, ze kterých jsem cítil neznalost nebo nepochopení základních principů (např. jistý předseda vlády prohlásil, že v boha přestal věřit po té, co se dozvěděl o koncentrácích). I já jsem procházel dlouhým vývojem od materialisty, který je materialistou na základě konfrontace s dogmaticky podávanou vírou v personifikovaného boha až po současný stav. Mám jen určitou obavu, že mnozí z autorů těchto výroků knihu odmítnou číst už apriori, aby náhodou nezapochybovali o té své jediné pravdě. Obdobné knihy jsou však určeny hlavně pro hledající. Pro ty, co už všechno vědí (od toho je pak asi slovo vědec), jsou jen ztrátou času. Mým snem je, aby si po přečtení této knihy řekl nevěřící (míněno nevěřící v alternativní paradigma): “Já tomu sice nevěřím, ale má to hlavu a patu, logiku a systém a teoreticky by to tak mohlo i být“ (což se týká i jednotlivých konkrétních oborů jako např. astrologie nebo homeopatie). Kromě toho bych byl rád, kdyby některé myšlenky se mohly stát inspirací pro nové směry bádání.

Nijak nezapírám, že takřka vše a s největší pravděpodobností úplně vše, co je zde napsáno, už někdy někdo napsal. Mojí snahou bylo vše skloubit do jednoho vzájemně logicky provázaného systému a pokud možno, co nejsrozumitelněji to sdělit co nejširšímu okruhu lidí.

Protože se jedná o pokus sdělit nesdělitelné, velká část mého úsilí byla vynaložena právě na vytvoření modelů, analogií, podobenství, příkladů a představ, které by se blížily "skutečnosti" a přitom byly srozumitelné a představitelné pro běžného člověka. Jedině v této oblasti bych si dovolil činit jakési nároky na originalitu díla, i když na druhé straně jsem velkou většinu těchto informací získal ve formě představ a někdy i verbálních sdělení při hlubokých relaxačních a meditačních stavech, takže i zde je slůvko "moje" velmi problematické.

Výslovně upozorňuji, že v mnoha případech se z důvodů srozumitelnosti a pochopitelnosti a velkého omezení daného výrazovými prostředky lidské řeči jedná o velké zjednodušení, které nemůže skutečnost nezkreslit, a proto prosím, aby to takto bylo i chápáno.

Závěrem se omlouvám všem, kteří se budou cítit dotčeni tím, že někdy příliš podrobně vysvětluji obecně známé pojmy a nedal jsem tato vysvětlení na konec knihy do "vysvětlivek", ale mojí snahou bylo, aby tato kniha byla srozumitelná, co nejširšímu okruhu čtenářů a i podle vlastní zkušenosti vím, jak je obtížné a někdy přímo otravné pro pochopení čteného textu neustále listovat ve vysvětlivkách.

Má omluva patří rovněž všem, které urazím tím, že si dovoluji pochybovat o čemkoliv, dokonce i o těch největších a nejsvatějších pravdách a pokouším se nalézt jejich alternativní výklady. Kdo se pokouší najít nové, musí zpochybňovat staré a nic na tom nemění, že se mu to nemusí podařit.

Úvod

Kniha jako každá jiná má dvě základní stránky, obsahovou (pokus o komplexní popis "úplné skutečnosti" - alternativní teorii všeho) a metodologickou (metodu a způsob, který byl zvolen k popisu).

Té první stránce se budu věnovat po zbývající část knihy, jejímž hlavním tématem je pokus vytvořit model jsoucna - komplexní teorii, která je schopna vysvětlit Svět v jeho celistvosti bez logických skoků a rozporů jako ucelený systém, který není v žádném aspektu v rozporu s na jedné straně vědeckými metodami pozorovanou skutečností a na druhé straně s transcendentálním poznáním lidstva.

K té druhé stránce bych se chtěl vyjádřit v úvodu zcela samostatně, protože ji považuji u této knihy za podstatnou.

Je mnoho úrovní pravdy - toto je základní princip, kterým jsem se snažil řídit při psaní celé knihy.

Snažil jsem se, aby vždy v každém okamžiku čtenář věděl, z které úrovně pravdy jsou mu předávány informace, protože to považuji za velmi důležité pro pochopení celého komplexu pravd, které se jeví z různých úrovní různé, až protichůdné.

Ačkoliv i v tzv. oficiální vědě je mnohaúrovňovost pravdy běžnou věcí, u alternativního paradigma je mnohaúrovňovost pravdy pro "vědce" dokladem jeho nelogičnosti nebo rozpornosti systému.

Již v úvodu si neodpustím použít malý příklad. Nikdo nezpochybňuje pravdivost tvrzení pana Euklida, že součet úhlů v trojúhelníku je 180°. Na druhé straně podle jiného pána, pana Einsteina, může být součet úhlů v trojúhelníku podle okolností menší i větší než 180°. A opět už se tomu dnes nikdo nepodivuje a netvrdí, že to není možné, protože pravda musí být buď jedno, nebo druhé. Rovněž tak nikdo netvrdí, že pravdivá může být buď jen teorie relativity, nebo kvantová mechanika. Naopak hledají se teorie, které by je dokázaly sjednotit (např. teorie superstrun).

S velkým důrazem zde upozorňuji na tento aspekt pravdy proto, aby byl čtenáři vždy vodítkem při čtení jednotlivých kapitol, zejména, pokud z nějakého důvodu bude číst kapitoly v jiném pořadí než ve zde uvedeném, popřípadě nějakou kapitolu ať už z jakéhokoliv důvodu vynechá.

Pro účely této knihy jsem se dopustil velkého zjednodušení a tím nutně i zkreslení, kterého jsem si plně vědom, když jsem zavedl pouze 4 úrovně pravdy. Podle úrovní pravdy jsem i rozčlenil a seřadil jednotlivé kapitoly.

1. úrovni odpovídají kapitoly I. a VIII.

2. úrovni odpovídají kapitoly II. a VII.

3. úrovni odpovídají kapitoly III. a VI.

4. úrovni odpovídají kapitoly IV. a V.

Úrovní pravdy je samozřejmě mnohem více a obávám se, že pravděpodobně i zde je nekonečno tou sice deprimující, ale pravdivou číslovkou.

Mnohaúrovňovost pravdy byla rovněž jedním z podnětů pro započetí tohoto díla, protože velká většina knih se zabývá právě pouze jedním nebo dvěma úrovněmi pravdy, popřípadě se zabývá více úrovněmi pravdy, ale bez dostatečného zdůraznění, o kterou úroveň se v konkrétním případě jedná a vysvětlení jejich vzájemných vztahů.

Z mého zorného úhlu pohledu se jeví převzetí tohoto principu jako metody poznání (i tzv. vědeckého) i přístupu k životu jako velmi důležité a osvobozující od různých dogmat.

V této souvislosti si opět neodpustím menší příklady. Teorií toho, co se skrývá za pojmem UFO je mnoho. Např., že se jedná o mezihvězdné dopravní prostředky technicky vyspělých mimozemšťanů, o jevy spojené s demonstracemi mentálně vyspělých mimozemšťanů, návštěvy pozemšťanů z budoucnosti, parapsychické jevy, tajné zbraně současných pozemšťanů, fyzikální jevy jako kulový blesk apod. a samozřejmě v neposlední řadě i podvody zaměřené na získání slávy či peněz. Každý obhajuje svoji teorii a shání pro ni důkazy. Proč však neuvažovat o tom, že UFO obecně mohou být kterýmkoliv tímto projevem.

Obdobně je to s nadpřirozenými jevy v bibli. Jedni tvrdí, že bůh starého zákona byl vlastně projevem technicky vyspělých mimozemšťanů, jiní si myslí, že se jednalo o zástupce staré vyspělé pozemské civilizace, další mají názor, že se jedná o velmi vyspělé bytosti, které se nám z naší úrovně jeví jako bozi, nebo se jedná o projev jediného personifikovaného boha anebo projev jediného boha stvořitele jako vše prostupující síly.

Proč se nepokusit opět se na věc podívat ze zorného pohledu mnohaúrovňovosti pravdy a nepřipustit možnost, že se v jednotlivých případech popisovaných v bibli (zachycující události v rozsahu mnoha tisíců a možná desetitisíců let) jedná o demonstraci všech nebo téměř všech těchto jevů.

Snad to patří k dobrému mravu doby mít výlučnou pravdu. Doufám, že mně se podařilo a bude dařit vyhnout se této návnadě ega, i když sám dobře vím, jak je to nesmírně obtížné a jak člověk snadno podlehne pokušení a nechá se vmanévrovat do role, ve které se na odpůrce svých teorií dívá jako na hlupáky nebo nepřítele, kteří se snaží zmařit jeho záslužnou činnost o záchranu nebo povznesení lidstva.

Nejsrozumitelnějšími analogiemi pro pochopení obtížně pochopitelné skutečnosti jsou modely. Představme si válec ve 4 soustavách (viz obrázky).

V 1. soustavě, která je tvořena 3 prostorovými a 1 časovou dimenzí, pozorovatel, který vnímá tak, jako v prostorových dimenzích i v časové dimenzi, delší časový úsek najednou, vidí mnoho válců vytvářejících zdánlivě jeden celistvý mnohoválcový útvar. Každý z válců zobrazuje válec v jednom časovém okamžiku.

Ve 2. soustavě, která je tvořena 3 prostorovými dimenzemi, což je naše běžná zkušenost, pozorovatel vnímá jeden třírozměrný válec.

 Ve 3. soustavě, která je tvořena 2 prostorovými dimenzemi (tedy plochou) pozorovatel vnímá průnik válce do plochy, což v základních polohách může být obdélník, kruh nebo elipsa.

 Ve 4. soustavě, která je tvořena 1 prostorovou dimenzí tedy přímkou, pozorovatel vnímá průnik válce do přímky, což je úsečka.

Teď si představme hypotetické obyvatele každé ze soustav. Všichni pozorují ten samý objekt, ale každý z nich vidí něco jiného. Každý je také přesvědčen, že právě to, co vidí on, je ten pravdivý odraz skutečnosti a ti ostatní, že se musí mýlit. Dokonce i v rámci jedné soustavy se názory na pravdu mohou lišit právě jen úhlem pohledu, jako je tomu u našeho modelu pro 3. soustavu dvoudimenzionální (plochu).

Vysvětlení používaných pojmů

Toto vysvětlení pojmů, ve smyslu v jakém budou používány v následujících stránkách, považuji za velmi důležité, protože nesprávné použití pojmu nebo jeho nesprávné pochopení v daných souvislostech může pozměnit zamýšlený význam velmi výrazně.

Pokud nebude v textu upřesněn jiný význam použitého pojmu, budou následující pojmy používány ve smyslu uvedeném v těchto vysvětlivkách

Bůh - v nejširším možném pojetí zahrnující vše stvořené i nestvořené

bůh – v nejobecnějším smyslu slova, které zahrnuje všechna pojetí boha

Svět - širší pojem než vesmír - míněno je vše, co je stvořené.

Vesmír - náš konkrétní námi pozorovaný Vesmír připouštějící možnost existence mnoha dalších vesmírů.

Bytost - zdánlivě oddělená část Univerzálního vědomí (Světové mysli), která si je vědoma sebe sama a která prochází vývojem

bytost - jedna z forem (inkarnací) Bytosti

entita - blíže neurčený útvar (ve smyslu část) skutečnosti

člověk - inkarnace Bytosti do homo sapiens na této planetě

duch - zdánlivě oddělená část Univerzálního vědomí (Světové mysli), která si je vědoma sebe sama a která se snaží poznat ve své celistvosti (podstatou shodná s Bytostí)

duše – „část“ Ducha (Bytosti) která na sebe bere určitou formu Bytosti – inkarnuje se do bytostí

Nadjá – esenciální „část“ Bytosti (Ducha), která je neustále ve "spojení" s jednotlivými „částmi“ (formami) Bytosti a je jakýmsi řídícím centrem Bytosti a zároveň je tou částí Bytosti, která je „nejblíže“ k Bohu

Morfická rezonance – vliv podobného na podobné mimo prostor a čas – podobné věci (bytosti) navzájem rezonují na základě podobných struktur či vzorů, především vibračních vzorů aktivity

I. kapitola - Bůh

Pojem Boha

Asi nejobtížnější část této knihy pro sdělení nesdělitelného. Důvod je jednoduchý.

Skutečnost přesahuje naše představy o ní. Naše představy o ní přesahují naši schopnost tuto představu popsat.

Jak jsem slíbil v předmluvě, pokusím se vždy upozornit, z jaké úrovně pravdy jsou následující informace. Pokud se bavíme o Bohu, je zřejmé, že se jedná o úroveň nejvyšší. Dobrá definice Boha neexistuje a existovat nemůže. V souladu s Paulem Bruntonem doporučuji používat tento termín opatrně a snažit se jej vykládat vždy s přihlédnutím ke kontextu, ve kterém se objevuje.

Boha nemůžeme poznat, bohem můžeme pouze být.

Protože existuje pouze jeden bůh, který je vším, všichni včetně ateistů vnímáme jednoho boha. Protože však každý vnímáme jiné jeho aspekty, vzniká tak dojem, že mnozí vnímají jiného boha, či případně, že vnímají svět, který žádného boha neobsahuje.

Jen málo lidí je schopno poznat a připustit si, jak nekonečně bůh přesahuje naši schopnost ho vnímat.

Všichni vnímáme sice jen některé určité aspekty boha, ale vnímáme tak boha, i když to tak mnozí nenazývají a velmi by se takovému označení bránili.

Představy o tom, co je Bůh, jsou v západní civilizaci většinou významně ovlivněny intelektuální úrovní jednotlivých lidí.

Nižším úrovním odpovídá nejčastěji představa personifikovaného boha, který je nejvyšší bytostí, která vše řídí a ke které se lidé obracejí se svými modlitbami a náboženskými rituály většinou ve snaze získat tím nějaký prospěch (nejen materiální). Také jsou tomuto bohu připisovány lidské vlastnosti.

Vyšším úrovním odpovídá představa boha jako neosobní inteligenci (vědomí), která je však oddělena od stvořeného světa (popř. je mu nadřazena), a tím i od lidských bytostí.

Pokus o popis představy Boha překračující tyto úrovně je obsahem této knihy.

Přes některé pokusy, které byly v této oblasti učiněny, je myslím nejlepší se držet toho, co o sobě prohlásil sám bůh prostřednictvím těch, kteří tvrdí, že s ním hovořili.

Bible - "Jsem, který jsem".

Hovory s bohem - "Já jsem všechno to, co je i není".

Protože plně chápu, že těmito dvěma větami jsem čtenáře asi příliš neuspokojil, pokusím se o nemožné, tj. o předání určité představy, určitého tušení o tom, co všechno tento pojem zahrnuje.

Upozorňuji však, že čím více se pokouším konkretizovat představu o tom, co Bůh je, tím se dopouštím větších nepřesností a deformací obrazu Boha. Jakýkoliv popis Boha ho omezuje a dělá z něj něco nižšího, což už vlastně není Bohem v tom pojetí, jaké je zde uváděno.

S tím se však bohužel (klasická ukázka toho jak přistupovat ke slovu bůh pouze s přihlédnutím k souvislostem, protože nepochybuji, že Bůh toho opravdu neželí) nedá nic dělat, protože úroveň našeho vědomí a nám dostupných výrazových prostředků nám nic jiného neumožňuje.

Používám zde zcela záměrně slova bůh, přestože je velmi často používané i ve zcela jiných významových odstínech. Je to však pojem, který je nejčastěji v tomto smyslu používán a jeho synonyma (v tomto uvažovaném významu) jako např. vesmírná energie, Kosmická inteligence apod. jsou v určitých případech zavádějící.

Asi nejsnadnější je vyjádření toho, co Bůh v pojetí této knihy není na rozdíl od mnoha náboženských směrů (mám zde na mysli zejména křesťanství, islám a judaismus v jejich současné kanonizované podobě).

Bůh není - jakási personifikovaná bytost, která rozhoduje o tom, co je dobré a zlé a ostatní bytosti posuzuje, případně trestá či odměňuje podle toho, zda jednají v souladu s tímto "božím zákonem" či nikoliv.

Jakýkoliv důkaz pro neexistenci Boha se může týkat pouze obrazu personifikovaného boha, který byl vytvořen některým náboženstvím.

I každý materialista má kdesi v pozadí své mysli ukryto povědomí o vše prostupující inteligenci a energii (Bohu), ale vysvětluje si ji svým částečně omezujícím způsobem.

Velká většina ateistů se stala ateisty právě pro nemožnost intelektuálního ztotožnění se s obrazem personifikovaného boha některého ze světových náboženství, které převládá na území, kde žijí. Spolu s vyšší vzdělaností je toto jedním z důvodů, proč v západním světě je mnohem více ateistů než ve východním světě, protože intelektuální ztotožnění se s některým z východních náboženství je ve své podstatě snazší.

Myslím, že byť je to velmi zjednodušeně řečeno, přesto je tato představa personifikovaného boha představou boha mnoha náboženských směrů. A to jak v náboženstvích, která jsou monoteistická, tak i v náboženstvích polyteistických.

Zde se jen neubráním poznámce, že mnohá náboženství, která jsou z neznalosti (naší západní civilizace) považována za polyteistická (např. hinduismus) jsou v podstatě ve své nezdegenerované podobě monoteistická a jednotliví tzv. bohové jsou pouze projevy jediné vše prostupující síly - jediného Boha.

Čtenáře asi napadne, proč se v tomto případě tolik věnuji tomu, čím Bůh není, a kdybych takto chtěl i nadále vše vymezovat negativně, kniha by se neúměrně rozrostla a stala by se tak nepřehlednou, čemuž, jak je uvedeno v předmluvě, jsem se chtěl vyhnout.

Důvodem je to, že mnoho lidí, tak jako i já bylo původně svedeno na více méně materialistickou orientaci z nedostatku informací. Právě proto, že nám byla a stále je mnoha teologickými naukami předkládána varianta personifikovaného boha jako jediná varianta boha, s kterou se opravdu přemýšlející člověk nemůže bez dalšího smířit, považuji za velmi důležité zdůraznit, co Bohem v pojetí této knihy rozhodně není.

Jako příklad bych zde uvedl Starozákonního boha, tak jak je popisován v bibli a současnými ortodoxními křesťanskými naukami. Bůh je zde zobrazován jako personifikovaná bytost, zlostný stařec, který v jednotlivých případech i velmi krutě trestá lidstvo, národy a jednotlivé lidi za hříchy, které spáchaly jako důsledek chyb, se kterými je on vševědoucí a všemohoucí stvořil.

Kdyby tato kniha byla psána pro obyvatele krajin, kde převládá budhismus nebo hinduismus, byl by tento odstavec pravděpodobně částečně zbytečný.

Určitě by se dalo popsat i mnoho dalších stránek tím, co Bůh není (míněno ve smyslu, že není pouze tím), ale myslím, že jsem dostatečně zdůvodnil, proč jsem se věnoval pouze jednomu negativnímu vymezení.

Tak tedy pokusme se přiblížit se k tomu, co Bůh je. Opět při velkém zjednodušení se dá říct, že Bůh je vše to co je, a protože Bůh nemůže mít žádné omezení, protože pak by již nebyl neomezeným a tím pádem ani Bohem jakožto univerzální silou, je i vše to, co není. Chápu, že jako představa je to děsivé, ale nedá se nic dělat. Vše na co pomyslíte, je Bohem. Samozřejmě, že i vše na co nepomyslíte. Směr, který se to snaží dle mého názoru nejlépe a nejlogičtěji vysvětlit je mentalismus.

Mentalismus

Vychází z principu, že vše je "jen" myšlenka (mentální = myšlenkový). Jde o zásadní skok v představách o uspořádání vesmíru, či přesněji řečeno Univerza. Skok od představy Vesmíru jako obrovského mechanického "hodinového stroje", jehož všechna kolečka do sebe přesně zapadají, k představě nekonečně obrovské soustavy "myšlenek" - jediného nekonečně obrovského homogenního supervědomí, které je samo o sobě mimo prostor a čas, protože prostor a čas jsou již produkty tohoto supervědomí.

Pro pochopení a vysvětlení všech nevysvětlitelných jevů a zázraků je teorie mentalismu daleko jednodušší a logičtější než všechny za vlasy přitažené teorie ortodoxních materialistických vědců. Ve snaze uchránit si základy materialistické vědy vymýšlejí tito jediní praví vědci nejkrkolomnější konstrukce k vysvětlení některých jevů tak, aby nemuseli přijmout to nejpřirozenější a nejlogičtější vysvětlení, které však je v rozporu s materialistickým pojetím Světa.

Když už je úplně nejhůře, určitá fakta prostě ignorují, zastánce jiných teorií, popř. svědky událostí (které se dle jejich modelu světa teoreticky nemohou stát) zesměšňují nebo společensky znemožňují.

Occamova břitva je jedním ze základních principů či postupů, na kterých úspěšně staví i současná věda

. Occamova břitva řeší problém nekonečné rozmanitosti teorií, které vedou ke stejným výsledkům. Například k Newtonovu gravitačnímu zákonu

lze formulovat alternativní teorii, která říká, že gravitační síla je ve skutečnosti poloviční než podle Newtonova zákona, a zbytek způsobují jinak neviditelní a neměřitelní trpaslíci, kteří tělesa postrkují tak, aby se zdánlivě chovala podle Newtonova zákona. Occamova břitva z nespočetného množství takových alternativních teorií vybírá právě Newtonův zákon, který žádné trpaslíky nepotřebuje.

Zajímavé je, že se nepoužívá tam, kde se nehodí a vědci konstruují velmi složité teorie proto, aby našli zdůvodnění pro něco, co je jinak naprosto zřejmé a evidentní.

Jako příklad slouží zdůvodnění vzniku náboženství ve všech civilizacích a kulturách složitě vykonstruovanými evolučními výhodami, které vytvoření náboženství pro určitou skupinu lidí mají ve srovnání s prostou myšlenkou, že existuje nějaká síla či inteligence, která nás přesahuje a které lidé říkají bůh.

V termínech dnešních technologií je možno Boha popsat také jako lidskému chápání zcela se vymykající superpočítač vytvářející Svět, včetně časoprostoru i nás samých jako virtuální realitu. Tento superpočítač označovaný jako "Světová mysl" vytváří současně vše, co kdy bylo, je a bude, protože vytváří i prostor a čas. Tato představa má pro naše plné pochopení mnoho vad na kráse. Jednou z nich je, že tento superpočítač nemá žádný hardware. Vše je pouze virtuální realita, což je o to komplikovanější, že virtuální realitou je i sám superpočítač.

Virtuální realita vytvářená virtuální realitou - to zní sice nesmyslně, ale v tomto pojetí tomu tak je. Na námitku, že dokazuji boha bohem, předem odpovídám, že mně v žádném případě nejde o důkaz boží existence, ale o předložení jedné z představ o formě boží existence, pokud možno v komplexní podobě.

Aby vše nebylo tak jednoduché, v ezoterních naukách se Bůh objevuje ve dvou formách (upozorňuji zde znovu na nedostatečnost daných výrazových prostředků a z toho možnou nepřesnost zavádějící čtenáře).

Jednou jako čiré a prázdné Absolutno bez jakéhokoliv pohybu, bez času a prostoru, které je však nabito nekonečným potenciálem. Pro toto Absolutno se též používá termín Transcendentální bůh nebo Absolutní mysl.

Jednou jako Stvořitel včetně Stvořeného světa, pro kterou se též používá termín Imanentní bůh nebo Světová mysl.

Absolutní mysl

Boha ve své formě Absolutna lze snad připodobnit ke gigantickému superpočítači s nekonečným potenciálem, který momentálně neřeší vůbec žádný úkol. O Absolutnu nevíme po intelektuální stránce absolutně nic, protože se jedná o beztvarou a bezčasou Prázdnotu bez hranic. To však neznamená, že neexistuje. Mysl je věčně a univerzálně přítomna, „Nic“ je pouhým zdáním. Nepřipomíná Vám to trochu teorie moderní fyziky o ohromném energetickém potenciálu vakua? Bůh stvořil Vesmír k obrazu svému.

V té míře, v jaké je člověk stvořen k obrazu božímu, je Svět stvořen k obrazu Světové mysli. V té míře je dána i možnost přiblížit se poznání obrazu Světové mysli. To znamená asi tak, jako molekula vody si může vytvořit představu oceánu. Absolutní mysl však se nepodobá ničemu jinému, je to absolutní prázdnota, zcela se vymykající lidskému chápání a proto absolutně nepoznatelná.

To, co je nepopsatelné a zcela mimo lidské chápání, je i nepojmenovatelné.

Proto je možno pro „to“ použít jakékoliv jméno za předpokladu, že jasně definujeme, v jakém smyslu je používáno, včetně jeho omezení.

V tomto smyslu jsou i zde používána pojmenování Absolutní mysl a Transcendentální bůh.

Absolutní mysl je zcela mimo prostor a čas, je všude a nikde, vždy a nikdy. Proto se o ní nedá konstatovat, bez zavádějící nepřesnosti, ani že je nekonečná v čase i prostoru, protože i nekonečnost je pojem mající význam pouze v rámci těchto dvou kategorií.

Pokud se někomu bude zdát, že popis Absolutní mysli vypadá jako zcela nevědecký mystický blábol, dovoluji si upozornit na pokusy o exaktní popisy takových jevů předpokládaných uznávanými vědeckými teoriemi, jako jsou např. černé díry a singularita předcházející velkému třesku.

Absolutní mysl by se dala připodobnit k černé díře. Při obrazové představě Světové mysli, v jejímž středu je Absolutní mysl, je možno vytvořit myšlenkovou konstrukci modelu podobného černé díře s tím, že místo hmoty jsou informace.

Čím blíže ke středu tím větší je hustota informací, až v samém středu je nekonečná hustota, takže dochází k úplnému zastavení pohybu informací (viz obr. č. 2).

Absolutní prázdno nabité nekonečnou energií (inteligencí, láskou).

Obr. č. 2

Jedná se o velké zjednodušení prostorového modelu třídimenzionálního prostoru. Kdybychom měli schopnost vytvořit a vnímat tento model v 6 nebo třeba 8 dimenzionálním prostoru, možná by se nám již nezdál tak pouhou abstrakcí. Podobnost s černou dírou by pak byla asi zřejmější, kdybychom uvažovali o černé díře jako o průniku pro nás nevnímatelného šestidimenzionálního objektu do našeho třídimenzionálního prostoru.

Světová mysl je podstatou všech věcí, jevů a bytostí. Absolutní mysl je podstatou Světové mysli. Nedá se však říci, že by Světová mysl byla stvořena Absolutní myslí. Světová mysl je vlastností Absolutní mysli. Zatímco vše ostatní je stvářeno Myslí, je na ní závislé a má tudíž pouze omezenou relativní existenci, Mysl je absolutně nezměnitelná. Pouze její projevy podléhají změně.

Stvořený Svět, Vesmír je lucidním (vědomým) snem Boha, Světové mysli.

Protože Absolutní mysl je absolutně nepoznatelná, zbývající část knihy se bude zabývat víceméně pouze Světovou myslí.

Poznávání Boha

Boha nemůžeme nikdy poznat v jeho celistvosti a podstatě, můžeme se pouze blížit poznání jednotlivých aspektů Stvořeného světa. To však není důvodem, abychom se o to nesnažili. Není „hříchem“ nechápat Boha, „hříchem“ je se o to nesnažit.

Boha jako Světovou mysl včetně Stvořeného světa je možno si představit v jedné z jeho forem jako matrjošku (dutá figurka, která v sobě obsahuje mnoho naprosto stejných, ale vždy menších a menších figurek).

Myslíš si, že chápeš Boha a pak zjistíš, že tento tvůj pochopený bůh je jen součástí dalšího "vyššího" boha. Pak pochopíš vyššího boha a zase zjistíš, že tento tvůj pochopený "vyšší" bůh je jen součástí ještě "vyššího" boha. Nakonec zjistíš, že Bůh je sice bezrozměrný, ale zároveň i nekonečný, čímž není myšlena jen časoprostorová neohraničenost. Jeho poznávání je nekonečný proces.

Poznávání Boha je jedna ze základních podmínek vývoje Bytosti ve formě člověk, jedna ze základních podmínek dosažení stavu zvaného „osvícení“.

Všichni vnímáme sice jen některé určité aspekty boha, ale vnímáme tak boha, i když to tak mnozí nenazývají a velmi by se takovému označení bránili.

II. kapitola - Vědomí

Světová mysl

Druhá nejvyšší úroveň pravdy po úrovni Boha. Určujícím hlediskem pro tuto úroveň je poznání.

Znovu upozorňuji a učiním tak pravděpodobně ještě vícekrát, že pro názornost a pochopitelnost se jedná o maximální zjednodušení, protože nepochybně je velmi problematické mluvit takto jednoznačně o hierarchičnosti pravdy.

Snad na tomto místě je nejvhodnější učinit poznámku o možné a často se vyskytující zdánlivé protichůdnosti a protismyslnosti různých skutečností posuzovaných z různých úrovní pravdy.

Nejlepší je demonstrace na příkladu.

Z jedné úrovně pravdy (č. 4 - člověk - prostor a čas) lidský mozek se svými senzory - smysly funguje jako tuner (vstupní část přijímače zpracovávající přijímaný signál), který převádí informace do vědomí. Je to však jen a pouze tuner a vědomí funguje nezávisle na něm.

Z druhé úrovně pravdy (č. 2 - Vědomí - Stvořený svět) Světová mysl vše promítá do vědomí bytosti. Neexistuje žádný mozek, žádné senzory, žádné tělo a v podstatě žádný člověk ve své hmotné podobě.

Mezi těmito dvěma pravdami je zdánlivý rozpor, ale platí obě. Záleží vždy na tom, z kterého zorného úhlu, z které úrovně pravdy se na věc díváme.

Vědomí je opět jeden z pojmů kategorie jako je bůh nebo svět a proto je vždy nutno ho používat velmi uvážlivě a pokud možno s upřesněním, jak je v dané souvislosti míněn.

Není nic (a ne pouze ve smyslu nikdo), co by nemělo vědomí, protože není nic jiného než Vědomí, není nic jiného než "myšlenky" Světové mysli. Světová mysl vše zná, protože je vším.

Vědomí je tak nutno chápat jako jednotný celek sestávající z částí, které si však uvědomují svoji relativní oddělenost a samostatnost (dalo by se říct, že tyto části mají "vědomí" sebe sama, ale zde je právě nutno chápat toto slovo "vědomí" zcela jinak, ve smyslu uvědomování si).

Vztah Boha - Světové mysli k stvořenému světu se dá přirovnat ke vztahu lidské mysli - lidského vědomí k jeho myšlenkám.

Analogií, která je této souvislosti velmi často používána, je moře, které sestává z kapek vody, které jsou v určitých fázích samostatné, ale stále jsou součástí z pohledu kapky nekonečného celku.

Důvodem této relativní samostatnosti, oddělenosti a svobody jednotlivých částí Univerzálního vědomí je, že pouze tímto způsobem může docházet zjednodušeně řečeno k rozporům, které jsou hnacím motorem vývoje a tvůrčí činnosti.

Zcela jednotné Vědomí nemůže prodělat žádný vývoj, nemůže docházet k pohybu, k výměně informací, k tvůrčímu procesu, ke vzniku nových informací a jejich kombinacím.

Vše co se odehrává, promítá Světová mysl do našeho vědomí. To znamená do té části Vědomí, která si je vědoma sama sebe jako entity (v tomto smyslu používám tento výraz jako blíže neurčený celistvý útvar - část vědomí), jako samostatné Bytosti zdánlivě oddělené od Imanentního boha.

Virtuální realita

Přestože máme stále pocit, že vše z reálného světa vnímáme prostřednictvím našich smyslů, a že to je naprosto základní a neoddiskutovatelný fakt, pokusím se znovu na analogii počítače vysvětlit, že tomu tak být opravdu nemusí.

Počítač (blíže k analogii s člověkem by byl robot) vnímá své okolí a svět prostřednictvím senzorů (jako např. kamery, mikrofony) a můžeme si klidně představit, že tento náš počítač je vybaven k vnímání světa i více než pouze pěti smysly. Může např. vnímat i radioaktivitu, elektromagnetické vlny a třeba i gravitační vlny). Informace získané ze senzorů zpracovává a vyhodnocuje a tím vzniká jeho "vnímání" světa (viz obr. č. 3).

Obr. č. 3

Teď si představme, že tento počítač odpojíte od jeho senzorů a připojíte na nějaký superpočítač, který mu bude předávat všechny informace v takové formě, jako je dostával od svých senzorů (viz obr. č. 4). Součástí těchto informací bude i to, že jsou stále předávány prostřednictvím jeho senzorů.

Obr. č. 4

 Takovýto počítač bude zpracovávat a vyhodnocovat předané informace stejně, jako když je dostával od senzorů a jako reálný vnímat virtuální svět vytvořený superpočítačem.

Superpočítač takto může vytvářet společný virtuální svět pro mnoho „podřízených“ počítačů (viz obr. č. 5).

Pokud mezi každým počítačem a superpočítačem existuje také zpětná vazba (vnímání virtuálního světa jednotlivým počítačem a reakce na něj je přenášena zpět do superpočítače), je možno předpokládat, že nic nebrání tomu, aby superpočítač umožňoval i vzájemnou interakci mezi jednotlivými počítači. 

Obr. č. 5

Na obdobném principu si můžeme představit funkci a vzájemný vztah Světové mysli a jednotlivých entit (Bytostí) - jednotlivých částí Vědomí.

Vztah jednotlivých Bytostí (jednotlivých vědomí) ke Světové mysli si lze představit jako nekonečně ohromnou počítačovou síť.

Každá Bytost je jako počítač, který je v síti se všemi ostatními počítači (Bytostmi). Přenos informací probíhá v této síti v nulovém čase. Komplexním propojením všech počítačů vzniká zcela nová kvalita vědomí. Dalo by se to popsat jako vědomí superpočítače. Tento superpočítač se svou novou úrovní kvalitativně a kvantitativně nekonečně převyšující jednotlivé počítače pak projektuje "vše" do vědomí (v počítačové hantýrce do operační paměti) jednotlivých počítačů, které se však, jakožto součásti tohoto superpočítače rovněž podílejí na tvorbě tohoto "vše", které je projektováno do jednotlivých počítačů.

Vztah Světové mysli jako Imanentního boha k některé z entit si je možno představit též jako vztah kompletního hologramu k jeho částem. Každá část hologramu obsahuje informace o celém hologramu, ale čím je část hologramu menší, tím jsou informace nepřesnější. U hologramu je to vidět zřetelně. Při pozorování části hologramu vidíte vždy obraz celého objektu, který je hologramem zobrazován, ale čím je část menší, tím je i horší kvalita zobrazení (viz obr. č. 6).

Obr. č. 6

Proto odvolávání se na zdravý selský rozum ("přece, když něco vidím, slyším nebo cítím, tak to tak musí být“) je v tomto případě zavádějící.

Opravdu neexistuje a ani existovat nemůže žádný, pro ortodoxního vědce přijatelný, důkaz toho, že to takto není. Stojí zde pouze jedno tvrzení proti druhému tvrzení, jedna víra proti druhé víře. V zájmu objektivity nutno podotknout, že všichni se tváří, že v jejich případě se nejedná o víru, ale vědění, zatímco v případě těch druhých se jedná o víru a nevědění.

Jedna víra (jeden model jsoucna) je opřená o tzv. zdravý rozum a tzv. oficiální vědu (tím je míněna věda, která má ve znaku neotřesitelné tzv. Karteziánsko-newtonovské paradigma - model světa vycházející z tradičních vědeckých představ).

Druhá víra (druhý model jsoucna) je opřená o logiku, mimosmyslové a transcendentální vnímání podstaty věcí, ale využívá i poznatky oficiální vědy. Tento druhý, alternativní model jsoucna v sobě zahrnuje jako součást i model světa oficiální vědy.

Netvrdím, že model jsoucna vytvořený oficiální vědou je nepravdivý. On je pravdivý do té míry, jaká odpovídá možnostem současné vědy, což mu ani nelze vytýkat.

Co mu však vytýkat lze, je to, že je neúplný, že se nezabývá všemi aspekty jsoucna.

Proč se nezabývá i dalšími aspekty jsoucna? Protože tvrdí, že neexistují. A když něco neexistuje, tak přece není žádný důvod to zkoumat.

Pro model jsoucna popisovaný v této knize jsem v předchozím odstavci použil výraz druhý, alternativní, což je velmi nepřesné a použil jsem jej pouze v souladu se současnou zvyklostí.

Je to však stejně nepřesné jako když se používá termín alternativní medicína pro způsoby léčení, které jsou na Zemi známy již tisíce let před současnou medicínou, a které i v současnosti na Zemi používá převážná část lidstva.

Zrovna tak model jsoucna založený na mentalismu je o desítky tisíc a možná stovky tisíc let starší než model jsoucna založený na Karteziánsko-newtonovském paradigmatu.

Aby nedocházelo ke zbytečnému nedorozumění, neupírám soudobé oficiální vědě schopnost logicky uvažovat. Pouze v tomto kontextu chci vyjádřit, že soudobá věda (míněna převažující část vědecké obce, rozhodně ne všichni lidé označující se názvem "vědec") není schopna dostatečně systémově a logicky uceleně vysvětlit všechny jevy a podstatu světa na rozdíl od teorie mentalismu, která toho schopna v plné šíři je.

Vývoj počítačů, počítačových her a internetu umožnil použít vhodnější představu a příměr pro pochopení této tzv. kosmické hry.

V současné době existují na internetu tzv. on-line počítačové hry, kterých se účastní desetitisíce až statisíce lidí z celého světa (počet se vztahuje k jedné konkrétní hře a jednomu určitému časovému bodu). Každá taková hra má prostředí a základní pravidla vytvořená programátory. Hráč, který se této hry účastní, si vybírá postavu, s kterou se bude hry účastnit a v rámci stanovených pravidel si určuje vlastnosti, vzhled, schopnosti. Ve hře si pak vybírá cíle, kterých chce dosáhnout a v rámci toho se sdružuje s ostatními hráči (přesněji řečeno s jejich postavami), případně proti nim bojuje. Dokonce se stávají v současné době velmi populární i hry simulující běžný život. Když hráče konkrétní postava přestane bavit nebo je mu v této hře život nějakým způsobem ukončen a tato hra se mu líbí, vybere (stvoří) si postavu jinou a jde hrát znovu. A není problém si představit, jak hráč hraje více her a je spolutvůrcem více postav současně.

Takto je možno si představovat i bytí - kosmickou boží hru, kde existuje Stvořitel – velký programátor, který vytváří prostředí a určitá pravidla hry a Multidimenzionální Bytosti si volí jednotlivé postavy – v případě úrovně našeho časoprostoru jednotlivé inkarnace. Je nutno si uvědomit, že vzhledem k bezčasovosti této úrovně Bytost hraje všechny hry současně. Vzhledem k polaritě stvoření hraje všechny představitelné a i některé pro nás lidi nepředstavitelné role. Těmito rolemi mohou být i takové pro nás krajní polohy jako jsou postavy obdobné nám známým postavám jako je například Kristus, Buddha, Hitler, Stalin, ale i Lucifer a archanděl Gabriel.

Když už jsme si konkrétní hru a postavu v kosmické hře vybrali, jsme nuceni dodržovat její základní pravidla a to znamená, že určitá naše jednání způsobují určité následky stanové programem Stvořitele pro tuto hru, jejímž však jsme zároveň i spolutvůrci, pro což se používá pojem karma. Každý z nás jakožto součást Bytosti a tím i část hologramu vědomí Bytosti obsahujeme všechny aspekty Bytosti včetně aspektů z našeho pohledu nejkladnějších i nejzápornějších. Duchovní úroveň inkarnované bytosti (pokud o něčem takovém má smysl hovořit) by se snad dala vyjádřit mírou pochopení základního principu jin a jang a vyrovnání se se všemi aspekty duše jako části hologramu vědomí Multidimenzionální Bytosti a to zejména těmi z našeho pohledu nejodpornějšími. I když pro některé duše je obtížné se vyrovnat a přijmout i ty z našeho pohledu nejkladnější aspekty své duše, protože mají dojem, že si je vzhledem ke svým předchozím životům „nezaslouží“.

III. kapitola - Bytost

Pojem Bytost

Bytost jsem se pro účely této knihy pokusil definovat jako zdánlivě oddělenou část Vědomí (Světové mysli), která si je vědoma sebe sama a která prochází vývojem od forem nejnižších po formy nejvyšší.

Bytost vstupuje do jednotlivých inkarnací jako herec, který si vybírá roli a divadelní hru, ve které bude účinkovat. Ještě přesněji vstupuje do jednotlivých postav počítačové hry, kdy postava se může chovat svobodně v rámci naprogramovaných vlastností a dějových osnov. Sama však je zároveň programátorem, jenž pod taktovkou vedoucího všech programátorů spoluvytváří s ostatními programátory hru, kterou současně hraje.

Pro alespoň částečnou srozumitelnost se pokusím vymezit v souvislosti s pojmem Bytost i pojem Nadjá (superego), protože tento pojem se velmi často vyskytuje v duchovních naukách, zejména v souvislosti s vývojem člověka. Mnoha učiteli je zdůrazňována nutnost spojení, až ztotožnění se, se svým Nadjá při snaze o duchovní vývoj.

Při velkém zjednodušení by se dalo říct, že Nadjá je esenciální část Bytosti, která je neustále ve "spojení" s jednotlivými částmi (možná lépe řečeno formami) Bytosti a je jakýmsi řídícím centrem Bytosti a zároveň je tou částí Bytosti, která je „nejblíže“ k Bohu.

Jak jinak, než velmi zjednodušeně se dá říct, že pro tuto úroveň pravdy je určujícím hlediskem vývoj. Vývoj Bytosti, vývoj Vesmíru, vývoj Světa od forem nejnižších po formy nejvyšší.

A tady hned na počátku narazíme na zásadní problém. Formy vědomí, které se pohybují v blízkosti úrovně člověka, jsou pro nás jakž takž pochopitelné. Čím více se však vzdalujeme oběma směry, naše představy jsou mlhavější a mlhavější.

Vývojové formy Bytosti

Co označit za nejnižší formu?

Vezmeme-li do úvahy teorie soudobé fyziky, asi bychom mohli hovořit o subatomárních částicích jako o nejnižší formě. Hezkým příkladem se mi zdá foton. Dle Einsteinovy teorie relativity se foton pohybuje pouze rychlostí světla, a proto mu neplyne čas. Představa vědomí fotonu, je však i pro moji přebujelou fantazii obtížná. A věda už mezitím pokročila dále a našim představám nabízí ještě nižší a základnější formu "hmoty" struny. A podle dosavadního vývoje vědy se domnívám, že ani ty nebudou konečnou stanicí, zejména jestliže vycházím z hypotézy, že všemi směry je nekonečno.

Pojetí základních forem hmoty jakožto jednorozměrných strun, které podle toho jak vibrují, jsou tou nebo onou částicí, se velmi blíží pojetí Bytostí, které je uvedeno v této knize. Ty jako rovněž jednorozměrné struny podle toho jak vibrují, jsou tou nebo onou formou Bytosti (nerostem, rostlinou, živočichem, člověkem apod.).

Abychom se však mohli pokusit o vytvoření nějakého modelu, musíme vyjít z předpokladů jakýchsi hraničních forem.

Považujme tedy pro účely našeho modelu vývoje Bytosti za nejnižší formu subatomární částice a třeba již zmiňovaný foton. Vědomí fotonu, pro které neplyne čas, je velmi blízké vědomí Absolutna, dalo by se říct, že je stále ve stavu zažívání Absolutna - transcendentálního aspektu Boha. Snad by se dalo říct i ve stavu, kterému říkáme u člověka osvícení.

Pro zjednodušení přeskočíme formy, jako jsou atom či molekula a postoupíme k formě se souhrnným názvem nerosty. Zde už dochází k vnímání času a prostoru v našem slova smyslu. Stále tu však je velmi úzké sepětí s Bohem, stav vědomí je podobný Absolutnu svou neměnností, bezvývojovostí. Je tu ještě naplno pociťována sounáležitost s celkem.

Je to však forma ještě zcela pasivní, bez možnosti volního rozhodování.

Zajímavou podskupinou jsou kapaliny obecně. Na naší Zemi speciálně voda (v tomto případě nelze zaměňovat s konkrétní řekou, jezerem či mořem, jež mají též svoji formu vědomí, ale odlišnou od této úrovně) hraje významnou roli a dalo by se říct, že je někde na hranici mezi touto formou (nerosty) a formou vyšší.

Vyšší formou jsou rostliny, které jsou ovlivňovány morfickou rezonancí rostlinstva. Míněno je vždy převažující ovlivňování, ne ve smyslu výlučnosti. Stále je ještě pociťována sounáležitost s celkem. Objevují se však již první prvky svobodného rozhodování. Stále je však u rostlin omezen pohyb, možnost aktivně výrazně ovlivňovat svůj, popř. cizí život.

Další formou jsou živočichové, kteří jsou ovlivňováni morfickou rezonancí svého druhu. Také se tomu říká kolektivní duše. Ty už plně chápou svoji individualitu a mají možnost volby. Samozřejmě se to vztahuje především na vyšší formy, jako jsou savci.

Od průměrného člověka v jeho dnešní podobě se odlišují vyšší mírou napojení na vyšší dimenze, schopností mimosmyslového vnímání, nižší mírou možnosti svobodného rozhodování a nižší mírou intelektu.

Nám nejsrozumitelnější formou je samozřejmě člověk, který je ovlivňován morfickou rezonancí danou jeho konkrétní inkarnací. Sdílí karmu své rodiny, národa, země, člověka jako takového, člověka jako obyvatele Země. Většinou má během inkarnace pocit naprosté oddělenosti od Boha, ztotožňuje se se svým tělem. Má plnou svobodu rozhodování.

Pokud se pokusíme o zpřesnění, plnou svobodu má člověk, který je přibližně někde uprostřed na vývojovém žebříčku kategorie člověk. Směrem k oběma pólům tato svoboda klesá.

Osobně nesouhlasím s naukami i ezoterickými, které považují člověka za střed všeho. Někdy je to dokonce předkládáno tak, že bůh stvořil svět jen proto, aby se měl člověk kde projevit. Mám za to, že tvrzení, že člověk je jediný, který má svobodu rozhodování, je zase jen výsledkem těchto samostředných tendencí a ne odrazem skutečnosti.

Člověk však zdaleka není nejvyšší formou vědomí. Jsou zde bytosti, které jsou na vyšším vývojovém stupni.

Nejbližší vývojově vyšší formou jsou bytosti, které jsou ještě jako člověk zajatci čtyřdimenzinálního časoprostoru a mohou nám být i podobné, ale jsou na vyšším stupni vývoje. Běžně používají mimosmyslové vnímání, jsou napojené na kolektivní vědomí a ovládají síly, o jejichž existenci a principech máme zatím spíše matné tušení.

Z našeho pohledu jsou osvícené a někdy se též inkarnují zpátky do naší úrovně, aby pomáhaly lidem při jejich duchovním růstu - návratu k Bohu. Jedná se o kategorii bytostí, která má mnoho společného s kategorií živočichů, ale na vývojové spirále jsou o řád výše, díky zkušenostem s prožitými principy v roli člověka. Jsou obohaceni o intelektuální složku.

Abych dodržel škatulkové označení každé kategorie, použil jsem pro tuto formu pojem nadčlověk - superman.

Vyšší formy již neprocházejí reinkarnacemi a jejich vývoj probíhá v jiném časoprostoru než je náš.

Základním omylem je, když si někdo myslí, že po dosažení takového stavu vývoje Bytosti, který je již mimo dosah reinkarnačního a karmického zákona, že si pak může dělat, co chce. Není to tak, protože on již nemůže konat v rozporu s "božím zákonem". A je nutno si také uvědomit, z jaké úrovně pravdy se teď na věc díváme. Zase to není ta nejvyšší úroveň pravdy transcendentálního Boha a imanentního Boha. Je to z úrovně pravdy č. 3 - "Bytost - reinkarnace".

Jejich poznání a popis je mnohem obtížnější, protože jsme odkázáni na informace získané ve stavu rozšířeného vědomí, ať už vlastního nebo zprostředkovaně někoho jiného. Ti, kteří jsou méně citliví na přímé získávání informací - méně senzibilní, jsou odkázáni na víru v důvěryhodné zdroje. Protože nejsem vyznavačem detailních popisů různých druhů elementálů, démonů, andělů, či dalších druhů a poddruhů těchto bytostí včetně jejich přesných jmen, omezím se pouze na výčet vývojových forem Bytostí, které logicky zapadají do mnou navrhované struktury vývoje Bytosti.

Další vývojovou formou by měly být bytosti, které mají mnoho společného s kategorií rostlin. Pro zjednodušení nazývám tuto kategorii andělé. I oni stále ještě procházejí vývojem, ale již ne formou inkarnací. Jako rostliny mají vyšší pocit sounáležitosti s jednotou a proto jejich svoboda rozhodování je již opět omezena.

U dalších kategorií se mi pro popis nedostává dostatek informací a pouze analogicky předpokládám, že jedna kategorie má společné atributy s kategorií nerostů a dal jsem jí pracovní název nižší bohové. Do této kategorie by se daly zařadit formy vědomí typu vědomí Země (dnes již opět tak populární Gaia), vědomí Slunce, vědomí Galaxie.

Další kategorie, v mnou navržené struktuře nejvyšší, je kategorie mající společné atributy s kategorií částic a dal jsem jí pracovní název vyšší bohové. Do této kategorie by se daly zařadit formy vědomí typu vědomí Vesmíru, vědomí soustavy paralelních vesmírů. Tyto formy vědomí jsou z našeho pohledu už tak vysoko, že se nám zdají vševědoucí a všemohoucí a takřka nám splývají s Bohem. Hranice mezi touto kategorií a Bohem je pro nás nezřetelná.

Při kategorizaci vývojových forem vědomí jsem se dopustil samozřejmě velkého zjednodušení a mnoha nepřesností, ale účelem této kapitoly není přesná kategorizace vývojových stadií Bytosti, ale pokus o vysvětlení vývoje Bytosti na jednoduchém a srozumitelném modelu.

Při tomto zjednodušení se mi přihodilo to, čemu se snažím vždy vyhýbat. Kategorie "člověk" se mi dostala do středu vývoje, kam pravděpodobně nepatří (i když ani to nechci apriori vylučovat, abych jedno dogma nenahradil druhým).

Je možné a pravděpodobné, že mezi živočichy a člověkem je další kategorie formy vědomí. Pro ty, co nutně potřebují nějakou představu, např. vývojový stupeň odpovídající neandrtálci, který se sice na naší planetě už nenachází, ale v minulosti se nacházel a nachází se na jiných planetách.

Kromě toho tu mohou být ještě bytosti, které nejsou lidmi, ale jsou na jakémsi paralelním vývojovém stupni (vyskytují se na jiných planetách, možná i jiných vesmírech).

Je nutno si uvědomit, že při jednotlivých inkarnacích nejsme zdaleka odkázáni pouze na planetu Zemi, dokonce ani na naši Galaxii či náš Vesmír. Z regresních terapií dostáváme informace i o bytostech s formou vědomí přibližně na úrovni člověka, které se nevyvinuli z živočichů, ale z rostlin.

Kromě toho u kategorie, kterou jsem pracovně nazval nadčlověk, možná došlo k velkému zhuštění a možná by se měla skládat z 2 nebo 3 kategorií. Všechny tyto možnosti by posouvaly člověka ze středu vývoje.

Na druhé straně nemohu zcela opomenout fakt, že takřka všechna velká náboženství a mytologie člověka do středu kladou a z pohledu člověka to tak i opravdu vypadá. Asi použiji i tentokrát svoji oblíbenou zaklínací formulku - platí vše, záleží pouze na tom, z jakého zorného úhlu je konkrétní tvrzení hodnoceno.

Model Bytosti

Bytost prochází všemi vývojovými formami a obohacena o prožití všech možných principů bytí se vrací k Bohu. (viz obr. č. 7) Na obrázku je Bytost zobrazena jako spirála a každé barvě odpovídá vývojové stadium Bytosti: částice - bílá, nerosty - červená, rostliny - oranžová, živočichové - žlutá, lidé - zelená, nadlidé - modrá, andělé - fialová, nižší bozi - purpurová, vyšší bozi - bílá. Z pohledu vyšších úrovní pravdy je vhodnějším popisovat bytost tak, že je současně všemi vývojovými formami najednou.

Obr. č. 7

 Vývoj Bytosti na barevné škále - napřed je červená, kdy je forma Bytosti blízko bohu, ale chybí poznání. V barevném spektru pak dochází k přechodu od teplých barev ke studenějším, které představují poznání - intelektuální složku. Po té se opět vrací k bohu a studená intelektuální modrá se obohacuje o teplou červenou složku a přechází ve fialovou a purpurovou barvu.

To, v jaké formě se vícedimenzionální Bytost zrovna projevuje v určitém bodě našeho časoprostoru, si můžeme představit na modelu (viz obr. 8). Pro lepší pochopení si náš časoprostor zjednodušeně představme jako dvourozměrný, tj. jako plochu. V místě, ve kterém protíná barevná spirála bytosti tuto plochu, my vnímáme průnik Bytosti do našeho časoprostoru jako barevný kroužek a podle barvy i odpovídající formu Bytosti (inkarnaci - např. rostlinu, živočicha, člověka).

Obr. č. 8

Jako analogii vývoje Bytosti použiji oblíbenou představu moře a kapky vody. V hlubinách oceánu není takřka žádný pohyb, nepronikají sem žádné zvuky a je tam stálá teplota a tma. Kapka moře je tam ve stavu, kdy si uvědomuje především sounáležitost s celkem, jednotu a neměnnost.

V průběhu nekonečné doby (z pohledu kapky) se vlivem různých procesů dostává kapka blíže k hladině. Stává se součástí mořských proudů a uvědomuje si již pohyb.

Později se dostává k mořské hladině a stává se součástí vlny. Zde již si plně uvědomuje pohyb, různé stavy, různé teploty, světlo a částečně už začíná z hladiny vnímat i Svět mimo oceán. Zde si již kapka uvědomuje svoji možnost spolupůsobení s ostatními kapkami ve vlně.

A pak dochází k tomu mimořádnému okamžiku v životě kapky, kdy při nárazu na další vlnu je kapka vymrštěna do prostoru. Kapka je nyní plně samostatná, zcela svobodná, plně si uvědomuje svoji jedinečnost a oddělenost od moře. Poprvé je schopna vidět „Svět“ v celé jeho šíři, s určitým nadhledem (z pohledu kapky míněno doslova i v přeneseném slova smyslu). Obohacena o tuto zkušenost o toto uvědomění se kapka vrací zpět do moře.

Zprvu se stává opět součástí vlny, ale zmoudřelá kapka již není pouhou součástí vlny, ona má vědomí vlny, ona je vlnou. V počítačovém žargonu by se dalo říct, že se stává hlavním programátorem programu "vlna". S dalším postupem se opět stává mořským proudem a hlavním programátorem programu "mořský proud". Nakonec opět zcela splývá s mořem a stává se mořem a hlavním programátorem programu "moře".

Na planetě Zemi je inkarnováno mnoho bytostí na různých stupních úrovně vývoje, a to i velmi rozdílných, na rozdílném místě barevné spirály, na různé vzdálenosti od božského centra (viz obr. č. 7) a od jeho přitažlivosti.

Každý, kdo někoho nenávidí nebo jím opovrhujeme (a může se jednat i o jiného tvora než člověka) pro jeho chování nebo špatné vlastnosti, by si měl uvědomit, že i on, jako bytost procházející vývojem, jednou byl, nebo (v pro něj „horším“ případě) bude na stejném vývojovém stupni, jako je subjekt jeho nenávisti nebo opovržení.

Jeho chování a vlastnosti pak byly nebo budou velmi podobné, ne-li přímo totožné s chováním a vlastnostmi odsuzovaného subjektu. Takže v podstatě dochází k odsouzení sebe sama na jiném vývojovém stupni. Pokud opět použiji podobenství, je to jako když bychom se odsuzovali za to, že jsme se jako mimina počurávali, nebo v první třídě neuměli perfektně číst a psát.

K naplnění Ježíšova přikázání „Miluj bližního svého jako sebe sama“ je v duchovní literatuře často doporučováno vnímat druhého jako součást celku, jehož součástí jsme i my (to odpovídá pohledu z úrovně pravdy č. l „Bůh – Univerzum).

Myslím, že je vhodné tento pohled doplnit i o lidsky bližší a asi pochopitelnější pohled na druhého, jako na sebe sama na jiném stupni vývoje, jako na část sebe sama prožívající jiné principy bytí (to odpovídá pohledu z úrovně pravdy č. 2 „Vědomí – Stvořený Svět“).

Mimo rámec této kapitoly je možno toto vnímání druhých ještě doplnit o další rovinu, a to o soucitný pohled na „hříšníka“ daný poznáním, že každé „špatné“ chování bude jednou působením karmy vykoupeno utrpením (to odpovídá pohledu z úrovně pravdy č. 3 „Bytost – reinkarnace“).

Bytost v rámci svého komplexního vývoje prochází všemi principy bytí. To znamená i principy, které se zdají obdivuhodné i zavrženíhodné. Bytost se při svém vývoji v lidské fázi inkarnuje i do osobností typu Hitlera a Stalina i do osobností typu Ježíše a Budhy. Každý z nás jednou byl nebo bude osobností typu Hitlera, Stalina, Ježíše nebo Budhy. Přesněji řečeno každý z nás někde v časoprostoru je současně všemi těmito formami.

Proroci

Tak, jako bychom neměli opovrhovat bytostmi na nižším stupni vývoje, tak bychom rovněž neměli vzhlížet s nekritickým obdivem k bytostem na vyšším vývojovém stupni, jako jsou např. proroci. I my jednou budeme na takovém vývojovém stupni. Vhodným a plně postačujícím přístupem k těmto bytostem je úcta a pokora.

Někteří proroci, jejichž učení se stala základem velkých náboženství, jsou považováni za inkarnace Boha. Myslím, že se jedná o hluboké nedorozumění.

My všichni jsme součástí Boha. V přeneseném smyslu slova a velmi zjednodušeně v každém z nás je Bůh. Není z podstaty věci možné, aby byl Bůh jen v některých z nás. Z určitého zorného úhlu a na určité úrovni pravdy všichni jsme boží inkarnací.

Teorie snažící se dávat do protikladu „lidskou“ a „boží“ inkarnaci jsou zavádějící. Už sám pojem „lidská“ inkarnace je zavádějící, protože „to“, co se inkarnuje, se nedá definovat jako člověk.

Víra v boží inkarnaci opět vychází z představy personifikovaného boha. Jak si jinak představit, že něco, co je nekonečné v čase a prostoru se vtělí do člověka, který je naopak velmi omezen jak v čase, tak i prostoru.

V případě proroků by se méně přesně dalo říct, že se jedná o inkarnace bytostí vyšších vývojových stupňů nebo přesněji, že část Bytosti, která se z našeho úhlu pohledu jeví jako vyšší vývojová forma, se manifestovala nebo manifestuje (možná vhodněji promítá) do „našeho“ časoprostoru.

Boží láska

Je nutno kriticky se skepsí prověřovat i tzv. nepochybné náboženské a mystické pravdy jako např. že „Bůh je láska“.

Je bůh láska? Ne, protože bůh je všechno. Boha nelze redukovat pouze na jeden jeho aspekt. A protože bůh je všechno, zákonitě musí obsahovat i aspekty, které jsou na druhém pólu než je láska.

Proč to tedy tvrdí tolik duchovních lidí? Protože oni rozsahem frekvencí svého vědomí rezonují s aspektem boha, pro který se vžil pojem láska. Proto oni vnímají boha jako nepodmínečnou lásku. Na druhé straně je i velké množství lidí, které rozsahem frekvencí svého vědomí nerezonují s aspektem boha, pro který se vžil pojem láska. Ti rezonují s aspekty boha nižších frekvencí a boha si mohou ztotožňovat s jinými pojmy než je láska, jako je např. síla nebo moc.

Pojem láska je opět jako mnoho jiných při důkladnějším zkoumání nejednoznačný. Ve smyslu, v jakém je běžně používán, ho lze popsat jako vztah mezi dvěma bytostmi, nebo možná ještě přesněji jako vztah jedné bytosti ke druhé nebo druhým bytostem (objektům). Ve smyslu, v jakém je používán v ezoterické literatuře jako absolutní bezpodmínečná láska, bych ho charakterizoval spíše než jako vztah k jiným bytostem, jako stav mysli, kdy dochází ke sjednocení s jedním z atributů Boha.

Co je to tzv. vše prostupující boží láska, základní vše tvořící energie.

Láska = přitažlivost = gravitace. I lásku k bohu lze popsat jako přitažlivost - obdobu fyzikální gravitace. Čím jsme od Boha vzdálenější, tím méně pociťujeme jeho lásku. Ať jsme však sebe více vzdáleni od Boha, stále na nás jeho láska (gravitace) působí. Nikdy zcela neunikneme z dosahu její působnosti a vždy nakonec její síla přemůže naše odstředivé tendence a přitáhne nás k sobě. Z tohoto pohledu se jeví přitažlivost jako základní síla "hmotného" i nehmotného Světa.

Bytost by se při svém vývoji dala přirovnat ke kometě obíhající po výrazně excentrické dráze kolem Slunce.

Pro větší přesnost je vhodné si představit, jako kdyby kometa byla vystřelena ze Slunce.

Z počátku se pohybuje velkou rychlostí a je blízko a pociťuje silně gravitaci. S tím, jak se vzdaluje, dochází k úbytku rychlosti, ale také gravitace slábne. Na konci dráhy, kdy je gravitace nejslabší, svit Slunce zcela zeslábnul, ale přece jen gravitační působení Slunce převládne, dochází k tomu, že se kometa přestane vzdalovat od Slunce a opět započne svoji cestu směrem ke Slunci. A opět se zmenšující se vzdáleností se zvyšuje gravitace a rychlost. Až úplně v závěrečné fázi gravitace narůstá do ohromných hodnot a rovněž tak i sluneční záře zakrývá veškerý obzor. Nakonec kometa zanikne splynutím se Sluncem.

Rovněž tak bytost se na začátku svého vývoje prudce "vzdaluje" od boha a s narůstající vzdáleností klesá rychlost vzdalování, ale zároveň i klesá boží přitažlivost, Bytost stále méně pociťuje boží lásku a je jí stále méně ovlivňována. Nikdy se však nedostane zcela z jejího vlivu a nakonec vždy jejím působením se Bytost začne "vracet k bohu". A opět čím je bohu blíže, tím více pociťuje boží lásku - přitažlivost a tím více se urychluje její návrat k bohu. Z tohoto modelu vývoje Bytosti je vidět, že nikdy žádná bytost není zcela a provždy ztracena, ale vždy se nakonec, byť v jiné formě, vrátí k bohu (viz obr. č. 7).

Každý z nás je částečkou Boha, v každém z nás je část boží lásky a proto jsme k sobě přitahováni a proto se milujeme. To je hlavní příčina vztahu zvaného láska mezi dvěma bytostmi. Všichni jsme nabiti stejnou energií. Pouze množství amoronů (jednotka lásky – obdoba jednotky gravitace gravitonu) a velikost jejich náboje jsou různé.

Tak jak je gravitací zakřiven náš čtyřrozměrný časoprostor, tak je i boží láskou - přitažlivostí zakřiven boží časoprostor.

Život mezi životy

Co se děje v okamžiku smrti člověka, co je mezi životy? To je velmi častá otázka spojená s otázkami typu zda existuje nebe a peklo apod.

Co se stane, když člověk umře. Světová mysl přestane vysílat do vědomí podprogram "tělo" a vědomí přeladí automaticky na další nejsilnější kanál.

Tím však asi končí jednotnost tohoto procesu pro všechny lidské bytosti. Různorodost toho, co následuje, je pak ovlivňována mnoha podmínkami. Zejména vývojovým stupněm, na kterém se Bytost nalézá, způsobem smrti a v neposlední řadě i informacemi, které konkrétní člověk má o tom, co ho po smrti čeká (včetně informace, že ho nečeká nic).

Velmi mnoho lidí si dokonce ani není schopno uvědomit, že zemřeli, protože jejich vědomí funguje dále a oni i nadále vnímají náš fyzický Vesmír. Vzhledem k jejich velmi silnému materialistickému, popř. náboženskému přesvědčení nejsou schopni vnímat, že se podstatně změnil způsob jejich existence. Zejména, když tento jejich nový způsob existence jim umožňuje realizovat své myšlenky (přání, představy) podstatněji snadněji než v tzv. hmotném světě.

Mnoha "duším" se nedaří odpoutat se zcela od hmotného světa, protože jsou zde poutáni k blízkým osobám, místu nebo dosavadní činnosti, ať už tím poutem je láska, nenávist, či touha po pomstě. Často potkává takový osud "duše" neočekávaně a násilně zemřelých. Neinformovanost o tom, co člověka čeká po smrti, způsobuje často neschopnost orientovat se v posmrtném životě.

V současné době se situace výrazně zlepšuje v naší západní kultuře, protože v různých formách (film, televize, knihy, časopisy) jsou podávány informace o posmrtném životě. Přestože se v mnoha případech jedná o sci-fi, fantasy, nebo komedii, informace pronikají do vědomí a ve vhodný okamžik poslouží skoro stejně dobře jako vážně podávaná informace. Svému účelu mnohdy poslouží takto podávané informace dokonce lépe než naučné knihy, protože zasáhnou podstatně širší okruh lidí.

Dokážu si představit reakci takového člověka po smrti, když zjistí, že to definitivně neskončilo, jak si říká "tak ona to nebyla jen taková legrace".

V jiných kulturách k tomuto účelu sloužily knihy mrtvých (egyptská, tibetská), jejichž hlavním obsahem byly informace o tom, jak pomoci duši zemřelého dostat se bez problémů na "onen svět" a ještě možná přesněji byť zjednodušeně řečeno na ten správný "onen svět".

V mnoha ezoterních naukách se praví, že vědomé umírání (zejména to, na co člověk myslí při umírání) a příprava na posmrtný život mají velký vliv na kvalitu bytí bytosti mezi životy (v bardu) a na jeho příští inkarnaci. Jak říkají lidové moudrosti a některá náboženství - nikdy není pozdě a ještě na smrtelné posteli je možno se obrátit k bohu.

Nakonec, i když třeba po dlouhé době a s pomocí dalších bytostí (často bývalých blízkých příbuzných, či jinak karmicky svázaných) všichni pochopí a postoupí dále. Co je to dále. Nebe, očistec, peklo? Nic takového ve formě, jak je nám často překládáno klasickými náboženskými naukami.

Nejčastěji uváděný sled událostí (informace pocházejí z regresních terapií, NDE, ezoterních nauk) je takový, že "duše" se potkává se světelnou bytostí (pravděpodobně se jedná o její Nadjá ve vizualizované formě) před jejím duševním zrakem "proběhne" celý život, včetně hodnocení toho, jak ho člověk prožil. Nutno si však uvědomit, že duše vnímá celý život najednou jako celek (proto informace z těchto zážitků je podávána tak, jako když proběhne celý film života za okamžik) a vnímá i emoce ostatních bytostí.

V čem spočívá případný očistec či peklo? V tom, že si "duše" prožije všechna utrpení, která svým jednáním, ať už vědomě nebo nevědomě způsobila. A "duše" prociťuje i ta utrpení, která způsobila druhým a o nichž za života ani nevěděla.

Pro mnoho lidí bude zřejmě překvapením, které jejich skutky a zejména myšlenky (to si mnoho lidí vůbec nepřipouští, že by mohly být hodnoceny i jejich myšlenky a postoje) budou hodnoceny jinak, než očekávají. "Boží spravedlnost" nepodléhá dobovým a krajovým zvyklostem. Ne každý, kdo si myslí, že úzkostlivě dodržuje desatero, dostane "hezké vysvědčení".

Po té pokračuje bytí mezi životy pobytem v astrálním světě, který má údajně více úrovní, do kterých se jednotlivé "duše" zařazují dle stupně dosaženého vývoje (dle frekvence vibrací vědomí), právě skončeného života a svých představ o posmrtném životě. Zde pokračuje vývoj bytosti v astrální rovině.

Je přirozené a logické, že bytost se v astrálním světě dostává do prostředí, které svou úrovní odpovídá jejím vibracím a kde se střetává s bytostmi na stejné úrovni vibrací.

Jestliže se např. člověk celý život zajímal jen o uspokojování svých materiálních potřeb a to ještě bez ohledu na následky, které způsoboval druhým lidem, bude i po smrti nadále pokračovat ve stejném způsobu "života" s tím, že bude ale pravděpodobně obklopen bytostmi se stejnými zájmy a na stejné úrovni vývoje (se stejně hrubými či jemnými vibracemi).

Je proto klidně možné, že člověk, který celý život vědomě páchal zlo a věří v peklo, se do pravého pekla skutečně dostane.

Na druhé straně člověk, který celý život páchal dobro a věří v křesťanské nebe, se také do svého nebe dostane.

Z ezoterních nauk a regresních terapií plyne, že uspokojování potřeb zde probíhá tím způsobem, že co si člověk přeje, co si představuje, se velmi snadno a rychle realizuje. Oba tak po čase zjistí, že to není ani to pravé peklo ani to pravé nebe.

Z bludu o štěstí uspokojováním materiálních potřeb je člověk relativně nejsnáze vyléčen.

Představte si, že vždy, když na něco pomyslíte (a může se z pohledu obyčejného člověka za života jednat o nesplnitelný sen) se to ihned realizuje a to pokaždé znovu a znovu. Velmi záhy se ztratí kouzlo nedosažitelného a pocit štěstí při uspokojení touhy. Zbude jen marnost při vymýšlení stále nových a nových pokusů o dosažení štěstí pomocí uspokojení materiálních potřeb. Nejlepší jídlo, nejkrásnější ženy, nejlepší auta, nejdražší předměty vše přestane v člověku vytvářet pocit štěstí, pokud je může mít kdykoliv. Je to stejné jako v tomto životě.

Dlouhým pobytem a opakováním realizace tužeb dochází k oslabení závislostí a to zejména těch, které si Bytost přinesla z předchozího života. Tím se vytváří předpoklad, že Bytost při další inkarnaci již bude obohacena o tuto zkušenost a úkoly následujícího života zvládne lépe.

Na vyšší úrovni se v astrálním světě pohybují bytosti, které v předchozím životě značnou část svého snažení věnovali tvůrčí činnosti a poznání.

Realizace tvůrčí činnosti a touhy po poznání přináší pocit uspokojení a nenasycení podstatně "déle". Tato činnost také Bytost obohacuje a urychluje její vývoj.

Rovněž i zde dochází k oslabení závislostí a to zejména závislostí na úspěšných výsledcích tvůrčí činnosti (míněno především pozitivní hodnocení ze strany druhých), protože i ty se zde dostavují podstatně snáze. Zaměření pak zůstává především na vlastní tvůrčí proces.

To samé se projevuje i v případě procesu poznávání, kde bytost postupně opouští okouzlení z toho, co všechno už ví a spíše se dostavuje pokora. Tento jev je celkem přirozený, protože čím víc toho člověk ví, tím víc zjišťuje, co všechno ještě neví.

Do přirozeného prostředí se po smrti dostávají bytosti, které během lidského života vědomě pracovali na svém duchovním vývoji, na spojení se svým Nadjá, s Bohem.

Zde se podstatně snáze navozují stavy meditace a kontemplace (nejvyšší stupeň meditace, při níž se kontemplující snaží o přímé spojení s Bohem). Neruší tělo s jeho požadavky a vjemy. K uspokojení jakýchkoliv "materiálních " tužeb a potřeb dochází takřka okamžitě a proto brzo ustupují do pozadí.

Kanál pro spojení s Nadjá, s Bohem je zde silnější, čistší a méně rušený. Pochopení pravd vyšších úrovní je zde podstatně snazší, protože není rušeno jinak evidentními přehlušujícími pravdami nižších úrovní.

V této souvislosti bych chtěl upozornit na zkreslené představy, které někteří lidé mají o tom, co je to duchovní vývoj, jaké by měly být jeho prostředky a cíle.

Rád bych se to pokusil objasnit na jednoduchém příkladu.

Všichni ti, kteří v životě na Zemi byli okouzleni silami, které získali během usilovné práce, popř. k nim přišli spontánně (např. při zážitcích NDE), nebo se je snažili získat, budou zklamáni a mnoho z nich teprve zde pochopí, co má opravdu význam, jaké hodnoty přesahují obzor jednoho života. Telepatie, telekineze, levitace, teleportace, vidění aury, jasnovidnost, materializace apod. to vše umí v astrálním světě každý, nebo téměř každý.

Jedině ten, kdo pochopil a pracuje na tom, aby změnil sebe, má šanci postoupit na vyšší úroveň. Pokud někdo pracuje na tom, aby získal síly, které mu pomohu změnit svět kolem něj, kráčí po delší cestě. Nedá se říci po špatné cestě, protože žádná cesta není špatná. Všechny cesty na konec stočí svůj směr k jedinému možnému cíli.

Jen to, co zbude i po smrti z toho, co jsem získal, co jsem se naučil a co jsem pochopil během života - jen to je trvalou hodnotou.

Toto je velmi jednoduché třídící hledisko, kterým je možno se řídit, pokud máme zájem o skutečný vývoj.

Chci však zdůraznit, že tím v žádném případě netvrdím, že nic jiného než duchovní vývoj v životě lidském nemá smysl. Odkazuji v tomto bodě na 6. kapitolu, kde otázku smyslu (přesněji smyslů) života rozebírám podrobněji.

Čas na "onom světě" probíhá jinak než v našem Vesmíru (možná např. kolmo - viz obr. č 9) a proto je možné se inkarnovat z pohledu našeho času po velmi krátké době. Pobyt bytosti v astrálním světě přitom může být ale relativně velmi dlouhý.

Obr. č. 9

Po pobytu v astrálním světě "duše" postupuje do vyšších dimenzí, kde se postupně očišťuje a připravuje na další inkarnaci. Vzhledem k tomu, že v tomto bodě nemám zatím více informací, které by se mi zdály dostatečně důvěryhodné, věnuji této fázi "života" mezi životy tak málo místa. Přibližně by se tato fáze dala přirovnat k hlubokému spánku. Tak jako pobyt v astrálním světě je velmi podobný běžnému každonočnímu snění odborně nazývané fází REM, tak pobyt v těchto vyšších dimenzích se dá přirovnat k hlubokému spánku, kdy dochází k úplnému zapomnění a „odtržení“ duše od ega.

Znovuzrození

Před novou inkarnací dochází k výběru člověka, do kterého se bytost vtělí. Při tomto výběru duše opět spolupracuje se světelnou bytostí a před jejíma "očima" se odvíjí film budoucího života.

Světelná bytost není pravděpodobně ničím jiným než vizualizovaným Nadjá.

Bytost si tak vybírá rodiče a svůj osud a v tom okamžiku ví proč. To vše však v průběhu vtělování, které probíhá v době od početí do narození, postupně zapomíná.

Proto by neměl nikdo naříkat na nepřízeň osudu, na své rodiče, protože si oboje sám svým rozhodnutím zvolil.

Většina dětí informace o spojení s Bohem, předchozích inkarnacích, popř. určité telepatické a jim obdobné schopnosti (např. vidění bytostí s vyššími vibracemi) ztrácí postupně s přibývajícími poznávacími a rozumovými schopnostmi.

Je velkou škodou této civilizace, že vývoji dítěte v počátcích jeho života z tohoto pohledu není věnována až na nepatrné výjimky žádná pozornost.

Proč dochází k zapomínání informací o předchozích inkarnacích? Odpověď je jednoduchá, i když možná ne pro každého uspokojující. Plná znalost předchozích životů by neumožňovala prožití nové role Kosmické hry.

Představte si herce po prožitých třiceti letech intenzivního hereckého života, kterému se v okamžiku, kdy vstupuje na scénu v nové roli, vybavují všechny role, které kdy hrál na divadle, v televizi a ve filmu se všemi texty, charakteristikami jednotlivých postav, jejich emocemi a k tomu ještě se všemi hereckými partnery a jejich postavami. Bylo by možné, aby byl herec za těchto podmínek schopen vůbec něco hrát? A to ještě mezi přístupem k hraným postavám a k prožitým životům je velký zejména emoční rozdíl.

Jak by člověk mohl plnohodnotně a svobodně prožít nový život, kdyby si pamatoval všechna utrpení, které během minulých inkarnací zažil a způsobil.

Při podrobnějším studiu života jednotlivých lidí zjistíte, jak mnoho lidí má přesto, že jim byl dán dar zapomnění, ve svém podvědomí hluboce zakódovánu myšlenku, že nemají právo být šťastni v tomto životě.

Tito lidé se dají většinou snadno rozpoznat. Z pohledu ostatních lidí jednají zdánlivě nepochopitelně, když si neuvěřitelným způsobem komplikují život a všemi způsoby se brání tomu, aby byli šťastni. Pro ně bývá v mnoha případech jedinou pomocí regresní terapie a pochopení, že pouze oni sami si ztěžují život.

Kvazi bytosti

Přestože se víceméně snažím vyhýbat příliš detailním popisům a zaměřuji svoji pozornost spíše na vzájemné souvislosti, takže ani v této kapitole nenajdete popis jednotlivých druhů bytostí, chtěl bych přece jen věnovat pozornost určitému druhu bytostí.

Jedná se o druh bytostí, které ke škodě věci nejsou jako takové vůbec vnímány, což má pak za následek nepochopení určitých jevů.

Pro přesnost je nutno konstatovat, že spíše než zařazení jako druh bytostí je vhodnější pro tento fenomén označení kvazi bytosti.

Vzhledem k tomu, že se však jedná o poměrně významný fenomén, jehož pochopení ovlivňuje i pochopení jevů naší společnosti, pokusím se o jeho přibližný popis.

Tyto kvazi bytosti vznikají jako myšlenkové útvary v astrálním a jemu podobných světech. Jedná se o myšlenkové útvary, které po svém vzniku žijí svým relativně samostatným životem. Tyto myšlenkové útvary by se daly popsat jako určité "ideje" a používá se pro ně i výraz egregor. Řadí se sem např. všechny -ismy, které si získaly podporu významné části lidí (pro názornost jde v tomto případě o vědomé zúžení pouze na lidstvo). Příkladů je mnoho. Uvedu jen ty nejtypičtější - budhismus, hinduismus, křesťanství, islám, ale i nacismus, fašismus, komunismus, socialismus, kapitalismus.

Rozdíl mezi kvazi bytostí - egregorem jako je např. katolický nebo materialistický egregor a Bytostí, tak jak je popsána v této knížce je ten, že kvazi bytost je ve své existenci zcela závislá na ostatních Bytostech ve všech jejich formách, které ji živí energií a pokud ji přestanou posílat, tato bytost zaniká. Kdežto Bytost ve své prapodstatě nemůže zaniknout, je věčná.

Tyto kvazi bytosti jsou stvořeny a udržovány při existenci energií, kterou jim věnují bytosti (v našem případě lidé). Na konkrétním případě této knížky by se dalo říci, že se snaží vytvořit podmínky pro to, aby více lidí předávalo energii kvazi bytosti s označením "mentalismus".

Právě to, co je známo pouze úzkému okruhu lidí je skutečnost, že tyto myšlenkové útvary po svém stvoření již nadále žijí relativně samostatným životem jako kvazi bytosti a snaží se svým "energeticko informačním polem" vytvářet takové podmínky, aby stále více bytostí jim předávalo stále více energie.

Čím je kvazi bytost silnější (čím více bytostí jí posílá energii), tím větší má "energeticko informační pole" a zpětně tím silněji působí na ostatní bytosti. To vysvětluje, proč tak často již dávno neudržitelné myšlenky přijímá po tak dlouhou dobu neuvěřitelné množství lidí.

Netýká se to pouze dogmatických náboženských představ (jako např., že Země je střed Vesmíru), ale i dogmatického materialismu. Vzpomeňme již slavné výroky vědeckých koncilů typu: "Z nebe kameny nemohou padat, protože tam žádné nejsou" apod.

I v současné době kvazi bytost, které bychom při určité dávce nadsázky mohli dát jméno "Karteziánsko-newtonovské paradigma (KNP)" usilovně bojuje o svůj "život". Nemá již tak silné prostředky, jako bylo upalování odpůrců ve středověku, ale i zesměšnění nebo znemožnění pracovní či vědecké kariéry je silný prostředek proti "nevěřícím". Kvazi bytosti bojují tím zoufaleji, čím více cítí, že se blíží jejich konec.

V raném novověku začala katolická církev ztrácet částečně půdu pod nohama a astrální bytost jakožto katolický egregor začala slábnout, protože se oslabil přísun energie tím, jak ubylo věřících, kteří jí denně posílali energii.

Vznik inkvizice a její činnost byla pouze logickým vyústěním snahy této kvazi bytosti zachovat přísun energie, protože již od pradávna oběť, a lidská oběť zejména, byla nejúčinnějším způsobem jak doplnit energii.

Obdobně i dnes, kdy bytost - egregor "KNP" začíná slábnout, vzniká novodobá inkvizice - kluby skeptiků, kteří bojují za čistotu té "správné pravdy" a hlavně proti všemu odlišnému od té "správné pravdy". Před třiceti lety to nebylo zapotřebí, to byla kvazi bytost "KNP" ještě na vrcholu sil.

Ještě štěstí, že už nemají ty pravomoci, co měla církevní inkvizice. Bůh ví, co by s námi jinověrci bylo. Když mám příležitost občas vidět v televizi, s jakou nenávistí se snaží potřít lidi s jinými názory, jímá mě hrůza, jak by to vypadalo, kdyby tito lidé měli moc.

Jak příznačný je pro klub skeptiků v České republice název "Sisyfos". Dali si název podle toho, že Sisyfos koná věčně práci, která nikdy nekončí. Zajímavé, že již při stanovení názvu nevěnovali tolik pozornosti tomu, proč Sisyfos tuto nekonečnou a marnou práci koná. Tak jako postava z řecké mytologie i oni konají marnou a zbytečnou práci jako trest za svoji pýchu a nedostatek pokory.

Připomínám, že Sisyfos byl potrestán za to, že si myslel, že je roven bohům a snažil se vyhnout smrti tím, že spoutal boha smrti Thanata a po jeho osvobození bohy se ještě jednou lstí dostal z podsvětí Hádova.

Existence kvazi bytostí také dovoluje lépe pochopit tvrzení klasika, že ke změně paradigmatu nedochází tím, že současná generace vědců změní myšlení, ale tím, že vymře a přijde generace nová.

Povědomí lidstva o těchto kvazi bytostech a mechanismu jejich vzniku, existence a zániku se odráží v mnoha mýtech a pohádkách, kde určitá negativní idea je personifikovaná konkrétní bytostí (čarodějem, čarodějnicí, zlou vílou, králem či královnou temnoty apod.).

Vítězství nad touto negativní bytostí je většinou dosahováno tím, že lidé přestanou věnovat svoji pozornost (energii) negativní ideji a negativní bytost tím ztrácí síly, až umírá či mizí. Jako i v mnoha dalších oblastech jsou mýty a pohádky blíže skutečnosti než soudobá věda.

Energeticko-informační podstata Bytostí

Dalo by se říci, že jednotlivé formy Bytostí mají energeticko informační podstatu. "Potravou" pro bytosti je energie přijímaná z různých zdrojů. Jsou bytosti, kterým nepostačuje energie z božského zdroje, a proto přijímají energii i z jiných bytostí (samozřejmě vzato do důsledku je i toto božský zdroj, protože nic jiného než Bůh neexistuje). K nim patří i člověk, který přijímá energii ve formě potravy, což znamená, že přijímá energii z mrtvých těl jiných bytostí. Netřeba se nad tím zase nějak mimořádně pohoršovat, protože to prostě odpovídá jeho vývojovému stupni. Až postoupí na vyšší stupeň, nebude energii z potravy potřebovat.

Existují formy Bytosti nižších vibrací, které čerpají energii z lidí (samozřejmě ne výlučně z lidí). Touto energií jsou silné emoce, především strach, utrpení nenávist apod.

Tyto bytosti se pak svým působením snaží vytvořit podmínky pro tvorbu velkého množství takových energií. Podněcují války, náboženské, rasové, ideové nesnášenlivosti, touhu po moci, penězích apod. Mohou být i na podstatně vyšším stupni technického vývoje než lidstvo. Technické prostředky jsou projevem nižších bytostí (forem Bytostí), které jsou přibližně na úrovni vědomí člověka.

Je však nutno uvést, že samozřejmě existují i bytosti vyšších vibrací, které vytvářejí protiváhu nízko vibračním bytostem. Součástí iluze (virtuální reality) - Kosmické hry je neustále probíhající střetávání sil světla a tmy.

Bytosti s vibracemi, které jsou oproti našim řádově vyšší, jsou za normálních okolností mimo naše možnosti vnímání, ale pokud chtějí, mohou se projevit ve formách, které jsme schopni vnímat. Mívají však problémy s dlouhodobým pobytem s námi vzhledem k našim hrubším vibracím.

Cestují Vesmírem i časem netechnickými prostředky (vyšší formy). Pro nás se občas manifestují např. jako humanoidi v létajících talířích, abychom je byli schopni vnímat a přijmout. Stále si nutno uvědomovat, že vše je jen myšlenka.

Pouze na naší úrovni - úrovni našeho "hmotného" Vesmíru jsou vibrace hutnější, hrubější a proto je tu větší stálost forem a je potřeba větší energie - většího energetického potencionálu ke změně.

Pro názornost je tu krásný příklad - rozdíl mezi myšlenkou a činem na naší hrubohmotné úrovni. Nikdo určitě nepochybuje, že pro čin je potřeba více energie než pro myšlenku, i když oba dva druhy jsou tvůrčí a mění "realitu", pouze s jinou účinností.

IV. kapitola - Člověk

Pojem člověk

Co je to vlastně člověk?

To je ve skutečnosti velmi zajímavá otázka, připouštějící více významů, což nás při běžném používání tohoto slova vůbec nenapadne.

Jeho definice je obtížná. V dějinách se stále měnila a pravděpodobně ještě i měnit bude.

Na rozdíl od mnoha ostatních pojmů v této oblasti je zřejmě obtížnější jeho negativní vymezení, to znamená stanovení toho, co ještě, resp. co už není člověk.

Zatím se ještě vědě nepodařilo pevně stanovit na konkrétních případech vývojového žebříčku - " Tak, toto ještě není člověk a toto už je člověk".

Druhým pólem problému pak může být bytost, která je na vyšším vývojovém stupni a zase bude obtížné stanovit přesnou hranici, kdy tento tvor je ještě člověk.

Dalším problémem pak budou tvorové vyvíjející se paralelně s námi. Kdy počet odlišujících prvků řekne tak, to už není člověk, a které to budou prvky. A jako odlišující prvek teď nemám na mysli určení, zda se jedná o pozemšťana nebo mimozemšťana.

Z pohledu vyšší úrovně pravdy neexistuje bytost, která by si mohla říkat pozemšťan. Všichni jsme mimozemšťané, kteří procházíme mnoha inkarnacemi i na mnoha dalších planetách.

Pro účely této kapitoly používám slovo člověk ve zjednodušeném smyslu jako inkarnaci Bytosti do těla homo sapiens na této planetě. Nutno si však uvědomit, že člověk je součástí vícedimenzionální Bytosti. Tato Bytost je současně "obsažena" v mnoha inkarnacích a vyšších formách vědomí, vzhledem k tomu, že minulost, přítomnost i budoucnost existuje současně. Proto se jako člověk inkarnuje pouze "část" této vícedimenzionální Bytosti.

Energeticko-informační podstata člověka

Člověk jako jedna z forem Bytosti má rovněž energeticko informační podstatu. Plné pochopení a stálé si uvědomování tohoto faktu je velmi významné pro porozumění mezilidským vztahům a motivacím jednotlivých lidských činů.

Vše v lidském světě se dá bez jakýchkoliv výjimek redukovat na „boj“ nebo spolupráci na získání energie nebo informace. Peníze, moc, sláva, láska to vše jsou jen různé energie, nebo různé formy téže energie.

Povšimněte si, že např. ve sportu všech úrovní, vítěz bývá nabit energií, zatímco poraženému se většinou nedostává. Když se hlouběji zamyslíte nad jednotlivým chováním lidí (ale i zvířat a rostlin) z tohoto energetického hlediska, možná pochopíte, proč se lidé chovají tak, jak se chovají a na základě tohoto pochopení je možno jim pomoci.

Již hodně dlouho se používá dělení lidí na 4 základní typy. Zkusme se však na toto dělení podívat z nového zorného úhlu – z energetického hlediska.

Cholerik – snaží se energii si vydobýt, urvat na druhých

Melancholik – snaží, se aby mu ostatní předávali energii dobrovolně

Flegmatik – nebrání se odběru energie

Sangvinik – energii rozdává

Obr. č. 10

Cholerik

Melancholik Sangvinik

Flegmatik

Z grafického vyjádření je patrné, že jsou možné různé stupně intenzity jednotlivých typů a různé přechodové typy a to podle umístění konkrétního člověka v kruhu.

Z uvedeného pojetí je možno pochopit vhodnost soužití jednotlivých typů, ale i možnost „léčby“ těch typů, které dokáží velmi znepříjemnit vzájemné soužití. Rady ve stylu „nekřič tolik“ nebo „nebreč pořád“ nemají naději na úspěch. Když někomu chybí energie a vůbec ani neví, že by ji mohl získat přímo ze zdroje, tak si ji bere kdekoliv a jakkoliv (jde přece o energii - zdroj života) a nejčastěji od svých blízkých.

Zvláštní, že naše západní civilizace vůbec nevyučuje jednu z nejzákladnějších věcí jako je získávání energie přímo z hlavního zdroje.

Nový prostor pro léčbu by se mohl objevit i v případě hysterie. Přední český psychiatr (odborník na partnerské vztahy) dává těm, kteří mají hysterickou ženu, pouze dvě možnosti. Rozchod nebo léčbu. Více méně mu i na základě vlastních zkušeností dávám za pravdu. Bohužel mám obavu, že léčba hysterie v pojetí současné „práškové“ psychiatrie nemá příliš velkou šanci. Docela by mne zajímalo, zda tento český psychiatr zná z vlastní zkušenosti úspěšnou léčbu hysterické ženy (nebo muže, protože i muži trpí touto chorobou). Myslím, že nejlepší cestou léčby hysterie, je dlouhodobá a pracná škola získávání energie z vlastních zdrojů. Hysterik je z pohledu získávání energie zvláštní kombinací melancholika a cholerika, i když jako klasické příznaky jsou známy spíše jeho hlasité projevy.

Motivací (většinou neuvědomělou a tím i z karmického hlediska příznivější) různých vůdců společenských skupin, sekt, samozvaných „guruů“ apod. zdaleka není jen získávání finanční energie, nebo energie moci. Tolik energie, kolik těmto vůdcům neustále posílají (a opět většinou neuvědoměle) jejich přívrženci, se dá velmi obtížně získat jinou cestou. Velmi podobná je situace i se slávou. Těžko se někteří vyrovnávají se ztrátou slávy a tudíž i ztrátou energie posílané jejich obdivovateli. Leckterý tragický konec některého z bývalých slavných se v tomto světle lépe chápe. Důležitá je zde vlastní energetická dostatečnost. Pravděpodobně nejhůře se s takovou situací vyrovnávají melancholici, protože si na rozdíl od choleriků nedokážou energii vydobýt.

Kosmická hra

I na úrovni pravdy – „člověk – prostor a čas“ je nutno si stále uvědomovat, že vše je iluze.

Ale to neznamená, že si můžeme dovolit nebrat tento náš život při každodenní činnosti jako realitu, protože i když je to realita virtuální, přece jen realita to je, protože jiná než virtuální realita vlastně neexistuje.

Z toho důvodu se mi zdá vhodnější výraz než „iluze“ (Mája) termín „virtuální realita“, protože se více blíží obrazu skutečnosti.

Jedno z vhodných pojmenování některých aspektů reality používá Stanislav Grof. „Kosmická hra“ je pojem, který svým způsobem vhodně vyjadřuje to, co se tady děje.

I to, že „Kosmická hra“ jako každá hra má svá pravidla a jejich porušení (nedodržení, nerespektování, nepochopení) má svůj následek.

Na rozdíl od her sportovních, kde dodržování pravidel posuzuje omylný a někdy i záměrně chybující člověk, v Kosmické hře následek, stanovený za určité porušení pravidel, následuje vždy. Nejčastěji se tomuto principu říká karma. Přesnější vyjádření asi je, že dle pravidel Kosmické hry určité chování má svůj určitý následek.

Přestože se této problematice důkladně věnuji v kapitole VI., považoval jsem za vhodné tento fakt zdůraznit i zde, aby bylo správně chápáno, že i když je vše pouze iluze (virtuální realita, Kosmická hra), my jsme nedílnou součástí této iluze (virtuální reality, Kosmické hry) a její zákony pro nás platí, ať si tyto skutečnosti uvědomujeme nebo ne.

Jiná otázka je, zda dokážeme tento náš reálný život žít s vědomím, že se jedná o iluzi (virtuální realitu) a udržet si od něj patřičný odstup, nadhled. Není to však tak jednoduché.

Počítačový program je zadán, inkarnace platí. Čeká nás bolest, radost, strasti i slasti. To všechno je součástí Kosmické hry zvané Svět, kterou velký programátor pro nás a pro sebe naprogramoval a nemůžeme jen tak jednoduše si říct, už mě to nebaví a vystoupit z tohoto programu.

Jediné, co můžeme, je pochopit, že jsme "jen" součástí nekonečně ohromné Kosmické hry a podle toho upravit svůj vztah k tomu, co se děje a jak hrajeme svoji roli.

Pro tento účel bych uvedl jiný příklad než divadelní roli nebo počítačovou hru. Vhodným se mi zdá hra zvaná tenis.

Když někdo hraje tenisový zápas, chce vyhrát a emotivně zápas prožívá. Přesto však stále ví, že se jedná jen o tenisový zápas, že při prohře se vlastně nic neděje (snad s výjimkou profesionálních sportovců) a podstata života je v něčem jiném. Každý hráč má i při těch nejvypjatějších herních situacích stále v pozadí vědomí myšlenku, že se jedná o hru.

Kdyby se nám dařilo stále zaujímat obdobný postoj k „životu“ a stále na pozadí vědomí si být vědomi podstaty, změnila by se naše civilizace k nepoznání. Zda k lepšímu, je už zase do určité míry věcí úhlu pohledu. Hluboce doufám, že většina lidí by to chápala jako změnu k lepšímu.

Můžeme pochopit, že jsme i programátory na své úrovni a že můžeme i tento program částečně ovlivňovat, samozřejmě pod vedením Velkého programátora - Světové mysli. Není to však vůbec jednoduché. Můžeme si stokrát říkat, že vše je jen iluze, ale v tom okamžiku, kdy Světová mysl promítne do našeho vědomí (přesněji do nás, protože my nejsme nic jiného než vědomí - mysl) nějakou strast, musíme být již hodně vysoko na vývojovém žebříčku ducha, abychom se s tím harmonicky s odstupem a nadhledem vyrovnali.

Mozek jako tuner

Mozek funguje jako tuner ve vztahu k vědomí. Při utlumení jeho funkcí při spánku, hluboké meditaci, bezvědomí nebo až i klinické smrti dochází k situaci, kdy vědomí nedostává podněty z tzv. reálného světa a začíná pracovat samo o sobě.

Informační tok z vyšších úrovní je normálně přehlušen tokem informací z tzv. reálného světa. Tento zdroj informací zprostředkovávají naše smysly. V uvedených stavech však tomu tak není a proto se vědomí jakoby napojuje na tyto vyšší úrovně. Ve skutečnosti je napojeno stále, ale toto napojení si neuvědomujeme.

Situace je podobná té, kdy stojíte uprostřed rušné ulice a neslyšíte ani tlukot vlastního srdce a dokonce ani vlastní dech. Pokud se dostanete do naprosto odhlučněné místnosti, uslyšíte svůj dech tak, že to až bude vadit a rovněž uslyšíte tep svého srdce.

Díky utlumení až odpojení tuneru se naše vědomí dostává do změněných stavů vědomí, což vlastně znamená do stavů napojení na jiné informační toky, nebo jinými slovy dochází k přesunu koncentrace vědomí na jiné úrovně (vědomí se přeladí na jiný kanál Světové mysli vysílající jiný program). To jsou pak ty stavy, kterým se říká např. astrální cestování, lucidní snění, opuštění těla, archetypální zážitky, regresní zážitky, samadhi apod.

Nutno si však i v tomto případě uvědomit, že se jedná o úroveň pravdy č. 4 - člověk - prostor a čas. Z pohledu vyšších úrovní pravdy je tzv. reálný svět jen pouhou iluzí - projekcí Světové mysli do naší mysli, takže z tohoto pohledu i náš mozek coby přijímač není rovněž nic jiného než výtvor Světové mysli projektovaný do naší mysli. Rovněž z pohledu vyšších úrovní pravdy nejsou jednotlivé mysli pouhými pasivními přijímači, ale současně se i podílejí na tvorbě vysílaného "programu".

Projekci Světové mysli do jednotlivých myslí si lze představit jako vysílání televize (s tím, že se nevysílá pouze obraz a zvuk, ale všechny vjemy). Jeden program vysílaný na jednom kanálu do všech myslí (míněno všech myslí určité skupiny myslí, např. všech inkarnací Bytostí do našeho Vesmíru) je stejný (např. program náš Vesmír).

Nutno si však uvědomit, že tento hlavní program má nesmírné množství podprogramů pro jednotlivé bytosti vnímající hlavní program ze svého mnohonásobně zúženého úhlu pohledu. Tento podprogram přijímaný do našeho vědomí vytváří naši představu o našem těle a vjemech, které prostřednictvím něj přijímáme, vytváří iluzi našeho ega.

Světová mysl vysílá své programy do všech vědomí na mnoha kanálech (pravděpodobně nekonečně mnoha kanálech). Jeden z kanálů je i náš tzv. hmotný Vesmír našich časových souřadnic. Na jiných kanálech jsou vysílány např. paralelní vesmíry, náš Vesmír v jiných časových souřadnicích, astrální svět, vícedimenzionální vesmíry apod.

Každé vědomí má možnost přijímat za určitých okolností kterýkoliv program. Je nutno "pouze" přeladit správně přijímač (přenést koncentraci vědomí). Pro lidskou bytost je zdaleka nejsilnější kanál vysílající program našeho Vesmíru a proto se do mysli dostávají především informace z tohoto kanálu.

Pokud se hlavní program zeslabí (např. při meditaci, regresní terapii, holotropním dýchání, při požití psychotropních látek, popř. jiných stavech změněného vědomí, při klinické smrti), dostávají se do popředí další kanály, na jejichž programy se vědomí automaticky přeladí. Většinou se přeladí na další nejsilnější kanál (např. astrální svět ve spánku nebo jinou časovou souřadnici našeho Vesmíru).

Při vědomém a cvičeném přelaďování (přesunu koncentrace vědomí), popř. při použití silných prostředků je možno se dostat i na slabší kanály vysílající programy vyšších vesmírů.

Frekvence vysílání Světové mysli

Výrazy silnější a slabší kanál jsou použity pro vytvoření jednoduché představy. Přesnější výraz pro silnější kanál je kanál vysílající na frekvenci bližší frekvenci vědomí konkrétního člověka a slabší kanál je kanál vysílající na frekvenci vzdálenější frekvenci konkrétního člověka.

Vědomí každé bytosti pracuje vždy na určité frekvenci vibrací. Pro rychlejší vibrace se používá termín vyšší nebo jemnější vibrace pro pomalejší vibrace se používá termín nižší nebo hrubější vibrace. Vědomí každého člověka má určitou frekvenci vibrací, která je dána především stupněm vývoje bytosti inkarnované do člověka, ale i momentální situací a stavem mysli konkrétního člověka.

Při přelaďování dochází nejsnáze k přeladění na kanál vysílající na frekvenci nejbližší té frekvenci vibrací, na které se vědomí nachází v okamžiku přelaďování. Proto se bytost na vyšším vývojovém stupni snáze přelaďuje do vyšších jemnějších světů než bytost, která je na nižším vývojovém stupni.

Využití této vlastnosti vědomí bytosti by umožnilo měření vývojového stupně lidské bytosti. Již známé, ale utajované technické prostředky, popř. technické prostředky v současné době vyvíjené mimo rámec vojenských výzkumů (viz konec této kapitoly) umožňují "vypnout" příjem programu "hmotný Vesmír" a zjistit na jaký program se vědomí člověka napojí.

Jaká šance by se asi otevřela před společností, která by si do čela vybírala lidi dle jejich stupně vývoje? Nejsem však zase takový idealista, abych si nebyl vědom možnosti zmanipulovat i takovýto výběr "Rady moudrých".

Přeladění na frekvence vzdálenější vyžaduje větší úsilí (např. dlouhodobou práci) nebo použití silnějších prostředků.

Někteří lidé přímo popisují proces před vědomým opuštěním těla jako koncentraci na zvýšení vibrací vědomí.

Zdaleka ne vždy se však jedná o přeladění na vyšší frekvence. Každý si určitě vzpomene na některé své těžké sny, nebo na popisy zážitků lidí po požití psychotropních látek, absolvujících regresní terapie, holotropní dýchaní apod. Přeladění na hrubější nižší vesmíry je velmi běžné.

Čím je člověk naladěn na hrubější energie, je jimi obklopen a vstřebává je, tím má větší šanci na přeladění se do světů s nižšími vibracemi.

Práce na vlastním duchovním vývoji je také někdy popisována jako práce na zjemňování vibrací. Vhodný je přitom komplexní přístup zahrnující všechny složky.

Chceme-li zjemňovat vlastní vibrace, je vhodné, pokud je to možné pohybovat se v prostředí bez hrubých energií, stýkat se s lidmi s jemnými vibracemi, jíst stravu s jemnými vibracemi, zamezit negativním myšlenkám s hrubými vibracemi, zjemňovat své vibrace meditacemi a vhodným vzděláváním (poznáním).

Pokud má lidská bytost schopnost naladit se na Nadjá, na vyšší vesmíry bez cvičení této schopnosti, je velmi pravděpodobné, že si ji přinesla z předchozích životů.

V okamžiku boží milosti přestane Světová mysl vysílat do mysli bytosti jakýkoliv program a bytost se ocitá ve stavu Absolutního boha, ve stavu Absolutna. Dostává se do svého prazákladního stavu.

Elektromagnetická aktivita mozku

Při zastavení myšlenkového procesu dochází k situaci, která je mozkovou aktivitou velmi podobná spánku. Vzhledem k tomu při snaze o hlubokou meditaci velmi často dochází k přechodu do spánkové fáze a to velmi rychle do fáze REM.

Činnost mozku se projevuje jeho elektromagnetickou aktivitou. Slabé mozkové proudy zprostředkovávají výměnu informací mezi jednotlivými neuronovými buňkami.

V případě hluboké meditace dochází k zastavení myšlenkového procesu a tím i často k napojení na Nadjá (superego) - esenciální část vícedimenzionální Bytosti. Obdobných výsledků je dosahováno i pomocí psychotropních látek a novodobě i pomocí speciálních "lékařských přístrojů".

Tyto přístroje vysílají slabé magnetické impulsy do mozku, čímž dochází k přerušení elektrické aktivity mezi neurony. Tím je dosahováno stejného účinku jako při hluboké meditaci, kdy se dostavuje zastavení myšlenkového procesu a do vzniklé "prázdné mysli" vstupuje prázdnota Absolutna (stav záblesků osvícení) nebo obrazy Světové mysli. Vědomí se přelaďuje na jiné programy vysílané Světovou myslí.

V takto změněných stavech vědomí pak člověk zažívá např. stavy opuštění těla, regresní vzpomínky, archetypální zážitky, zážitky spojení s Kosmickým vědomím a Absolutnem.

Tyto přístroje jsou již používány pro léčení těžkých stavů depresí a duševních chorob s velmi dobrými výsledky. Dle mého názoru po podrobném lékařském výzkumu bude možno těmito přístroji léčit nejen psychické poruchy, ale i zdánlivě nepochybné fyzické choroby.

Nezastupitelnou roli by tyto přístroje mohly hrát při léčení drogových závislostí (závislost na nikotinu a alkoholu rovněž) a při nápravě zdánlivě nenapravitelných zločinců. Spojení s vyššími stavy vědomí (např. NDE - stavy blízké smrti) dokázalo zcela změnit životní a hodnotovou orientaci mnoha lidí.

Složky člověka

Ve většině pramenů je uváděno, že lidská bytost "zahrnuje" tři základní složky - tělo, duši a ducha. Samozřejmě posuzováno ze 4. úrovně pravdy „člověk – prostor a čas“. Z jiných úrovní se  člověk spíše jeví jako složka duše (ducha).

Ve všech třech případech se jedná pouze o různé formy téže podstaty. Možná lépe vyjádřeno o různě se jevící formy jedné podstaty.

Zatímco při určení toho, co je tělo, nebudou asi žádné zvláštní problémy, u dalších dvou složek je to značně komplikovanější.

I když i u těla, přesněji u jedné jeho části – mozku, jsou rovněž hraniční oblasti, které budou připouštět dvojí výklad. Posouzení toho, co je ještě vlastností těla a co je již vlastností duše, je v hraničních případech rovněž problematické.

Hlavní problémy začnou při pokusu o definování druhých dvou složek a zejména jejich vzájemného vymezení. Nicméně se o to pokusím.

Ducha by bylo možno v tomto smyslu zjednodušeně ztotožnit s Bytostí nebo možná přesněji s její částí - „Nadjá“, tedy tou částí, která je „nejblíže“ Bohu, „zajišťuje spojení“ s Bohem. Co je však v tomto případě nejdůležitější, tato složka je neměnná, neprochází vývojem, je stejná pro všechny inkarnace.

Duše by se z tohoto zorného úhlu jako složka člověka snad dala vymezit vůči duchu jako ta „část“ Bytosti, která prochází při reinkarnačním procesu vývojem, to znamená, v každé inkarnaci jsou její vlastnosti alespoň částečně odlišné.

Duch odpovídá úrovni pravdy č. 2, duše úrovni pravdy č. 3 a tělo úrovni pravdy č. 4.

Při snaze o komplexní rozvoj je nutno se věnovat všem těmto třem složkám.

Duch - meditace, kontemplace, spojení s Nadjá, nejvyšší poznání.

Duše - dodržování etických a estetických norem, ovládání emocí, poznání, zkvalitňování osobnosti.

Tělo - péče o zdraví, zdravý životní styl, uspokojování vlastních potřeb v souladu se zájmy druhých.

Všechny tyto tři složky jsou vzájemně podmíněné, protože tvoří jeden celek a proto nelze ani jednu z nich výrazně zanedbat. Známé lidové rčení praví "v zdravém těle zdravý duch", což je nutno chápat obousměrně. V případě zanedbání jedné ze složek se toto zanedbání projeví negativně i na dalších dvou složkách.

Často je postup v duchovním vývoji z energetického hlediska charakterizován i jako zjemňování vibrací nebo zvyšování frekvence vibrací. Informačně energetická podstata člověka vibruje na určité frekvenci a při postupu na vyšší úroveň dochází k jejímu zvýšení (zjemnění vibrací).

Na tom je možno ukázat vhodnost současné péče o všechny tři složky. Co je např. platné, že při meditaci zjemňuji své vibrace, když po té přijímám potravu s hrubými vibracemi (veškeré maso, ale zejména savců).

Co je platné důsledné přijímání vegetariánské nebo makrobiotické stravy, když nedokážu ovládat své emoce a ubližuji druhým, nebo když dogmaticky až nenávistně odsuzuji ty, kteří mají jiné stravovací návyky nebo náboženské přesvědčení.

Kvalitě (výši frekvence) vibrací jednotlivých bytostí odpovídá i aura. Čím vyšší vibrace, tím je i barva (je dána kmitočtem elektromagnetického vlnění) aury výše na barevné škále. Kromě základního zabarvení aury trvalejšího charakteru, jsou i krátkodobější stavy aury, které odrážejí momentální emoční vyladění, ale i přijatou stravu, či ovlivnění aurami ostatních lidí.

Senzibilové tvrdí o některých bytostech, že nemají auru. Toto tvrzení jsem četl např. o některých typech mimozemšťanů. Z absence aury pak bylo vyvozováno, že by se mohlo jednat o roboty.

Dovoluji si předložit k úvaze názor, že se nejedná o absenci aury jako takové, ale o absenci aury v námi viditelném (přesněji vnímatelném) spektru. To znamená, že se jedná o infračervenou, popř. u vyšších bytostí o ultrafialovou auru.

Osobně se přikláním k názoru, že vše má auru i neživé předměty, protože vše je pouze jednou z forem Bytosti. Vše má určité vibrace a tudíž i auru. Jiná je otázka možnosti tuto auru vnímat vzhledem k frekvenci vibrací.

Intelekt a inteligence

Jedná se opět o pojmy, které jsou velmi běžně používány, aniž je vždy uvedena jejich definice, protože se předpokládá jejich běžná znalost. Tím dochází často k tomu, že jsou oba používány ve stejném smyslu, nebo jsou zaměňovány, či používány velmi nepřesně.

Jeden z mnoha pokusů o vymezení těchto dvou pojmů při zjednodušení používá „intelekt“ ve významu souhrnu znalostí a zkušeností získaných během života. Pojem „inteligence“ pak definuje jako schopnost reakce na novou situaci, nebo schopnost řešit nové situace.

Toto jejich vzájemné vymezení se blíží i mému cítění, ale z pohledu myšlenek v této knize uvedených, považuji za nutné je zpřesnit.

„Intelekt“ bych definoval jako souhrn znalostí a zkušeností a schopnost těchto znalostí využít pomocí logického myšlení.

Výše intelektu (IKQ – intelektuální kvocient) je tedy dána na jedné straně množstvím a kvalitou informací získaných během života a mírou schopnosti si je zapamatovat, či spíše ve vhodný okamžik vybavit.

Na druhé straně pak je dána stupněm schopnosti logického myšlení ve smyslu aplikace vybavené informace na konkrétní případ.

Obě složky jsou nutné. K čemu je platné jakékoliv množství informací bez schopností je aplikovat? K čemu je schopnost logického myšlení, když nemá s čím pracovat? Jako příklad bych zde uvedl opět počítač. Na jedné straně počítač s velkokapacitní pevnou pamětí – harddiskem, ale malou operační pamětí a procesorem s malým výkonem a na druhé straně výkonný procesor s minimálním harddiskem.

Pokud je první složka ve výrazné převaze k druhé složce dostáváme obraz „intelektuála“ tak, jak je často používán v pejorativním smyslu slova. Také jsem někde pro takovéhoto člověka četl vtipnou definici: “Intelektuál je člověk, který více slovy než je třeba, řekne více, než ví“.

Zatímco získávání informací záleží víceméně hlavně na touze člověka po poznání a množství získaných informací se dá vůlí snadno ovlivnit, schopnost logického myšlení je podmíněna geneticky, i když i zde cvičení napomáhá jeho rozvoji.

Inteligenci bych definoval jako schopnost logického myšlení a intuice. Řekl bych, že je to přesnější vyjádření myšlenky, že inteligence je schopnost řešit nové situace.

Výše inteligence (IQ - inteligenční kvocient) je dána stupněm schopnosti logického myšlení (LGQ – logický kvocient) a úrovní intuice (IUQ – intuiční kvocient).

Obohacení logického myšlení o prvek intuice je zde dle mého názoru velmi významné. V případě počítače je to prvek, který zcela chybí. Proto by bylo vhodné mluvit u počítačů o umělém intelektu a ne o umělé inteligenci.

Všechny velké (ve smyslu zcela nové, převratné) objevy, vynálezy a umělecká díla byly učiněny za pomoci intuice.

Inteligence je především vrozená, i když jak schopnost logického myšlení, tak i schopnost intuice se dá cílevědomě rozvíjet.

Intelekt dítěte a dospělého většinou nebývá souměřitelný, zatímco inteligence ano.

Děti jsou úspěšně používány při brain stormingu (spontánní diskuse za účelem hledání nových nápadů). U dětí většinou intuice funguje lépe, protože kanál, kterým informace přitékají, ještě není zanesen jako u většiny dospělých. Navíc nejsou ovlivňovány a omezovány znalostí již známých řešení.

Jak inteligence, tak i intelekt jsou nutnými činiteli. Bez inteligence nelze vytvořit něco nového, bez intelektu nelze nové sdělit druhým, formulovat, aplikovat. Pro mnohé myslitele bylo největším problémem, jak nově objevené sdělit srozumitelně druhým, nebo vůbec formulovat dosud používanými pojmy.

Jak intelekt, tak i inteligence obsahují prvek logického myšlení. Jemný rozdíl spočívá v tom, že u intelektu je logické myšlení používáno k aplikaci znalostí, u inteligence je používáno k vytvoření pro daný subjekt nových znalostí z již jemu známých faktů.

Jako příklad může posloužit běžný jev, jako je západ slunce.

V určitém časovém úseku je pozorováno slunce, které je již nízko nad obzorem. Na začátku období je výše a na konci období níže.

Intelekt funguje následovně. Vyhodnotí dvě po sobě jdoucí polohy slunce tak, že slunce klesá za obzor a na základě dosavadních zkušeností, které s tímto jevem má, udělá závěr, že bude tma, protože tomu tak vždy bylo.

Inteligence bez zkušenosti s tímto jevem pracuje trochu jinak. Stejně jako intelekt vyhodnotí dvě po sobě jdoucí polohy slunce tak, že slunce klesá za obzor. Dále však již musí vyhodnotit, že slunce je zdroj světla a když zdroj světla klesne za obzor, přestane světlo ozařovat krajinu a nastane tma.

Navíc inteligence může dojít k závěru, že slunce obíhá kolem země a při zapojení intuice i že slunce stojí na místě a otáčí se Země.

Zajímavý případ „střetu“ vyššího intelektuálního kvocientu s vyšším inteligenčním kvocientem mohu uvést přímo jako zkušenost, kterou jsem zažil.

Dva muži spolu hráli více šachových partií. Jeden z nich měl nižší inteligenční kvocient, ale naopak vyšší šachový intelektuální kvocient (byl členem šachového oddílu, a měl za sebou mnoho šachových partií a znal dobře šachovou teorii – znal zahájení šachových partii až někam k deseti tahům). Druhý měl zjevně vyšší inteligenční kvocient, ale nízký šachový intelektuální kvocient (dalo by se říct, že šachovou teorii v podstatě neznal, i když šachy hrál relativně dobře).

Průběh skoro všech partií byl víceméně stejný. Při zahájení měl první většinou výraznou převahu, protože mohl uplatnit své znalosti. Ve střední části se hra vyrovnala a v závěru, kdy již nastávaly situace, které nemůže šachová teorie předvídat, a nedají se naučit, získal převahu druhý a nakonec zvítězil.

Kdo používá pouze logické myšlení a nepoužívá intuici, omezuje příjem informací z jiných myslí (telepatie) a vyššího zdroje (channeling).

K dosažení nejvyššího poznání je nutno používat jak intelekt, tak inteligenci. Bez intuice není možno proniknout do oblasti transcendentálna.

Logické myšlení však je nezbytný prvek sloužící ke kritickému prověřování informací získaných intuicí. Není správné zcela zavrhnout logické myšlení jako překážku intuitivního poznání. Pouze je nutné pro intuitivní poznání jakékoliv myšlení na čas utišit, zastavit.

Jedním z problémů současné vědy je, že často považuje z jedinou vědeckou metodu používání intelektu, přestože je známo, že na mnoha velkých vědeckých objevech se intuice podílela velkou měrou.

V současné době se pro zjišťování výše inteligence – inteligenčního kvocientu (IQ) používají různé testy, které však mají společné slabiny. Za prvé, jsou většinou zaměřeny na určité druhy inteligence, zejména tzv. geometrickou. Za druhé, není u nich dostatečně odfiltrována znalost a zkušenost – intelektuální kvocient (po provedení mnoha obdobných testů dochází k řešení jednotlivých otázek testu na základě zkušenosti) a za třetí, téměř vůbec nezjišťují úroveň intuice.

Vzhledem k tomu jsou dosahované výsledky více či méně nepřesným obrazem skutečných schopností daného člověka.

Z toho důvodu také velmi často takto zjištěné IQ neodpovídají výsledkům jednotlivých osob dosahovaných v praxi.

Prvek intuice, tvůrčí prvek je nezbytnou součástí mnoha druhů lidské činnosti.

Pro přesnější posouzení osobnosti člověka by bylo vhodné zavést tři testy. Test na zjištění intelektuálního kvocientu (IKQ), test na zjištění logického kvocientu (LGQ) a test na zjištění intuičního kvocientu (IUQ). Výsledná výše IQ by se pak dala popsat zjednodušenou rovnicí IQ = LGQ + IUQ – IKQ.

Ego a egoismus

V mnoha knihách zabývajících se duchovním vývojem se dočtete o egu. Většinou ve smyslu, že je to něco negativního, čeho je třeba se zbavit, ukřižovat ho, nebo ho alespoň umlčet nebo potlačit. Málokdo se však pokouší definovat, co to ego je, čeho se to vlastně máme zbavit. Uznávám, že definice je obtížná, zejména např. při vymezování k pojmům jako duše, vědomí, duch.

Ego je vědomí sebe sama (vědomí „já“) jako oddělené entity, jako bytosti, vědomí sebe sama jako jedné z forem Bytosti.

V případě, který nás nejvíce zajímá, tj. u člověka, je to vědomí sebe sama jako lidské bytosti, jako jedinečné individuality odlišné od kterékoliv jiné ve Vesmíru.

Je tvořeno zejména vzpomínkami, touhami, přáními a emocemi, vztahem k minulosti a budoucnosti. Ego je tvořeno vztahem inkarnované duše ke všemu, co je „nejá“. Vzniká postupně v době mezi početím a narozením a zaniká zcela až při nové inkarnaci.

Z trochu jiného zorného úhlu Ego není nic jiného než vědomí určité postavy v kosmické hře se všemi jejími vlastnostmi, minulostí, přítomností a potencionální budoucností a pokud bychom se tohoto zbavily, zmizí i postava a hra. To, co zbude, je pouze základní vědomí Bytosti – jin a jang.

Za předpokladu takovéhoto pojetí ega, nelze ego omezovat pouze na lidské bytosti. Z regresních terapií máme mnoho informací o tom, že vědomí „já“ mají i nižší vývojové formy Bytosti. Jsem přesvědčen, že většina lidí, kteří jsou společníky (zdůrazňuji společníky, ne majiteli) domácích zvířat jako jsou psy, kočky a koně o tom ostatně vůbec nepochybuje. Mnozí lidé mají podobný postoj i ke stromům, keřům nebo rostlinám.

Nyní, když jsem zavedl toto vymezení ega, pokusím se vyjasnit, jak je to s jeho požadovaným ukřižováním, smrtí nebo jeho odstraněním.

Z uvedeného pojetí ega plyne, že to z podstaty věci není možné. Ego je nedílnou součástí konkrétní inkarnace (transinformace – vysvětlení tohoto pojmu je v kap. VI. – odd. „Pojem inkarnace“). Tvoří nezaměnitelnou osobnost.

I ve stavech hlubokého spánku, bezvědomí, klinické smrti a dokonce i po smrti mysl pracuje, „je při vědomí“ a je si vědoma sebe sama. Ani po smrti se nevytratí vzpomínky na uplynulý život a dokonce ani touhy a přání., i když ty se většinou do určité míry mění. Ega se není možné zbavit, není možno se zbavit sebe.

Ego je role, kterou jsme si přišli zahrát a té se nemůžeme zbavit. Čeho se ale můžeme zbavit, je egoismus, což není nic jiného, než ztotožnění se s touto rolí, určitá forma závislosti na této roli.

A opět, abychom se ho mohli zbavit, je nutné pochopit, co to egoismus ve své podstatě je. Egoismus nelze redukovat pouze na uspokojování vlastních potřeb bez ohledu na zájmy druhých, na stav (pocit) zdánlivé oddělenosti jednoho ega od jiného ega nebo jiných eg. Podstatou egoismu je stav zdánlivé oddělenosti od Boha.

Ego se musí zbavit egoismu. Musí se zbavit pocitu, že nejá je oddělené od já. Musí pochopit, že já je součástí nejá. A musí to nejen pochopit, ale musí to i žít.

Aby toho dosáhl, musí prohlédnout základní omyl, kterým je ztotožnění „já“ s tělem. Pravou podstatou „já“ je Bytost, přesněji její „část“ Nadjá.

Samostřednost člověka

Samostřednost člověka dnešní civilizace je zvláštní jev, mající jeden z pramenů v egoismu. Naše západní civilizace a kultura má neustále tendence takřka ve všech oblastech se považovat za střed. Střed Vesmíru, střed času, střed vývoje civilizací, vývoje člověka jako Bytosti, což je možno vystopovat i v ezoterních naukách. Z toho pak bohužel často pramení pocit výjimečnosti a výlučnosti člověka a této západní civilizace.

Při zkoumání této otázky jsem si vytvořil pro sebe pracovní hypotézu, že tato iluze může pramenit z jedné vědomě či podvědomě vnímané skutečnosti.

Ať už se jedná o prostor nebo čas, dá se říct, že všemi směry je od nás nekonečno (více než dvěma směry i u času, připustíme-li více časových dimenzí - viz kapitolu 6.).

Z toho se pak podvědomě vyvozuje závěr, že když jedním směrem je nekonečno a druhým rovněž, je na oba konce stejně daleko, a proto my jsme uprostřed.

Tuto zvláštní iluzi středu podporuje i to, že nekonečno jako nekonečno na první pohled nevypadá. Vždy, když nějakým směrem pohlédnu, ať už v prostoru nebo čase, vidím na první pohled nějaký obzor, i když třeba hodně vzdálený.

Lucidní snění, OBE

Lucidní snění (bdění ve snu) není zcela přesně to samé, co tzv. OBE (out of body experience - to znamená zážitky mimo tělo). Při lucidním snění (pro nějž se také používá název astrální cestování) se vědomí člověka dostává do astrálního světa, výjimečně i do vyšších světů, zatímco při OBE se vědomí člověka pohybuje v tomto našem hmotném, tzv. reálném světě. V obou případech je společné to, že duše opouští tělo. Toto dělení je však také pouze otázkou definování pojmů a oba pojmy mohou být chápány i jinak.

Přesněji by se tento jev však dal popsat spíše jako přesun koncentrace vědomí mimo tělo (přesněji mimo vědomí těla), protože žádné tělo neexistuje a proto ho duše ani nemůže opustit. Není nic jiného než Vědomí.

Proto i toto dělení není úplné dogma, protože pro vyspělé bytosti, popř. při mimořádných stavech jako např. NDE (near death experience - zážitky blízké smrti) nebo po požití silných psychotropních látek (ayahuasca, iboga apod.) je možné přecházet mezi těmito dvěma stavy vědomí. To znamená z astrálního světa do fyzického světa a obráceně.

Vždy a zcela bez výjimek vše v dějinách lidstva bylo zneužito a to většinou k získání moci nebo peněz. I takové vznešené věci jako víra v boha, láska k bohu, láska obecně i mateřská láska, vše bylo zneužito.

Z tohoto zorného úhlu je nutno přistupovat i k prostředkům sloužícím k dosažení stavů rozšířeného nebo změněného vědomí. I ty jsou zneužívány ke zcela jiným účelům, než byly původně zamýšleny. To by však nemělo být důvodem k jejich apriornímu odsouzení. Vždy je nutno posuzovat k dosažení jakého cíle jsou prostředkem. A zda jsou vůbec ještě prostředkem, zda se již nestaly cílem.

Jeden jediný důvod může jejich použití ospravedlnit a to je duchovní rozvoj člověka. K tomuto účelu také byly lidstvu původně dány.

Aby nedošlo k nedorozumění, upozorňuji, že v žádném případě nelze prostředky k dosažení stavů rozšířeného nebo změněného vědomí zúžit na psychotropní látky nebo dokonce drogy včetně alkoholu.

Regresní terapie

provedené regresní terapii (rozpomínání na minulé životy, přesněji řečeno přenesení koncentrace vědomí do minulých životů - jiných stadií vývoje Bytosti), by nemělo dojít ke změně tzv. minulosti v představách člověka, ale ke změně postoje bytosti k této minulosti.

Záměrně uvádím bytosti a ne člověka, protože se nemusí jednat vždy o inkarnace do člověka.

Protože však minulost i přítomnost existují současně a jedná se tu stále o tu samou Bytost, dochází tak skutečně ke změně postoje bytosti k minulosti i v té minulosti (pro ni je to v té inkarnaci samozřejmě přítomnost) a ne jen v představách současné inkarnace - člověka.

Podle mého názoru je při provádění regresní terapie vhodné se zaměřit na změnu postoje bytosti k té situaci v minulosti, která má vztah k problémům, které má člověk v současnosti.

Zdůrazňuji, že by se mělo jednat o změnu postoje té bytosti, která prožívá minulost. Pro to je dost často nezbytné pochopit, proč k takovéto situaci došlo, což většinou znamená vrátit se při terapii i do období předcházejících této situaci (většinou předchozího života).

Když člověk plně pochopí, co je skutečnou příčinou vzniku většinou nepříjemné situace, dokáže mnohem snadněji a kvalitněji změnit svůj vztah k této situaci. Tento názor vychází z předpokladu, jakým způsobem dochází k léčebným účinkům regresní terapie.

Léčebné účinky regresní terapie se projevují tak, že dochází ke změně postoje inkarnované "části" Bytosti v "minulosti". Protože však vše se děje současně, tak v souladu s uváděným modelem jsoucna, dochází také ke změně inkarnované "části" Bytosti v přítomnosti (viz obr. č. 17 – kap. VII str. 122).

Pro lepší pochopení je nutno si znovu uvědomit, že není nic jiného než Vědomí, takže je pochopitelné, že změna postoje, tj. změna vztahu bytosti k „realitě“ je změnou reality. Pro lepší srozumitelnost se to pokusím ukázat na příkladu.

Když hráč hraje na počítači hru, vnímá hru jako virtuální realitu a je zcela nepochybné v tomto případě, že není vůbec rozhodující vlastní hra (její úroveň, kvalita, průběh ani výsledek), ale jen a pouze vztah hráče ke hře, kterou hraje. Po skončení hry zůstane jen a pouze vztah hráče k ukončené hře v jeho paměti, ať už se jedná o emociální nebo intelektuální vjemy.

Obdobně by se dalo říct, že rozhodujícím pro Bytost je její vztah k realitě, která je, jak už jsem mnohokrát uvedl, v teorii mentalismu vždy pouze virtuální. Z určitého zorného úhlu by se tedy dalo říct, že člověk není ničím jiným než svými vlastními vztahy k virtuální realitě. Pokud tedy dojde ke změně některého vztahu, dojde i ke změně části Bytosti, v našem případě člověka jako součásti vícedimenzionální Bytosti.

Uvedu velmi jednoduchý příklad (pro tyto účely je velmi zkrácen). Jednoho muže, který byl v tomto životě velmi slušným člověkem, stále bolela hlava a žádná lékařská vyšetření nebyla schopna zjistit příčinu. Proto se podrobil regresní terapii.

Při ní byl uveden do minulého života, ve kterém byl v mládí nešťastnou "náhodou" udeřen do hlavy velkým kamenem a zbytek života tím velmi trpěl. Regresní terapie byla ukončena a bolesti hlavy se skutečně zmírnily, ale úplně neustoupily a po čase se opět začaly zhoršovat. Proto bylo přikročeno k další regresi.

Při ní byl muž uveden do života předcházejícího životu, ve kterém byl udeřen do hlavy. V tomto předminulém životě vykonával práci kata a vzhledem ke své krutosti cítil při popravě prováděné useknutím hlavy vždy velké potěšení až radostné vzrušení.

Když muž pochopil, proč byl v minulém životě postižen a výrazně změnil svůj postoj k práci kata v předminulém životě, došlo k podstatnému a trvalému zlepšení jeho bolestí hlavy.

Otázkou zůstává, která je ta správná regresní terapie. Zde bohužel mohu nabídnout pouze definici v kruhu, protože správná je ta terapie, jejímž výsledkem je právě změna postoje bytosti k určité skutečnosti či události, ať už tomu budeme říkat minulost, současnost či budoucnost.

Za předpokladu fungování regresní terapie na základě uvedených principů jsem přesvědčen, že léčebné účinky by měly mít i regresní terapie (přenesení koncentrace vědomí do budoucích životů - vzpomínky na budoucnost). Alespoň mám za to, že to logicky vyplývá z modelu, který je v této knize předkládán.

Rozpory jednotlivých – ismů

Mnohaúrovňovost pravdy a nepochopení tohoto jednoho ze základních principů poznávání světa je jedním a možná hlavním z důvodů zdánlivé rozpornosti jednotlivých náboženských směrů a -ismů.

Problém spočívá v tom, že oni mají vlastně všichni pravdu a pro tu svou pravdu mají i dostatek svých důkazů, ať už jsou to důkazy vědecké, teologické nebo transcendentální.

Abychom byli schopni pochopit pravdu těch druhých, je vždy důležité zkoumat, z které úrovně pravdy je nám ta pravda předkládána.

Zvláštní jsou rozpory v základních otázkách i příbuzných náboženství. Jako příklad bych uvedl následující rozdíl. V Indii je (bylo) spáchání sebevraždy za jakýchkoliv okolností nejtěžším hříchem. V Japonsku je (bylo) nejtěžším hříchem za určitých okolností sebevraždu nespáchat.

Znovu upozorňuji, že následující kategorizace je nutně zjednodušující a hranice mezi jednotlivými kategoriemi jsou velmi mlhavé a nezřetelné a jsou směry a -ismy pohybující se na hranici mezi dvěma kategoriemi. Pro zařazení příkladů -ismů do jednotlivých kategorií jsem použil jejich základní směřování a přiznávám, že sám cítím jejich problematičnost.

Nejedná se mi však v této části o přesné a úplné zařazení jednotlivých -ismů do správných škatulek. Hlavním smyslem je upozornění na důvody zdánlivé rozpornosti a mnohdy nesmiřitelnosti různých směrů snažících se o výklad Světa.

Většina velkých světových náboženství ve své původní křišťálové podobě, nezkreslené věky a nezdeformované ideology využívající a zneužívající víru v nejvyšší ideje ke svým cílům, k nám promlouvá z 2. nejvyšší úrovně pravdy - "Vědomí - Stvořený svět“ v rámci kategorizace zavedené v této knize.

Jako příklady náboženství této úrovně pravdy uvádím buddhismus, hinduismus, křesťanství. Současně do této kategorie se dají zařadit i některé filosofické směry doby dávno minulé i přítomné (např. model jsoucna Paula Bruntona je možná nejlepší ukázkou).

Na logickou otázku, proč je opomenuta úroveň nejvyšší "Bůh - Univerzum" se pokusím odpovědět možná pro někoho ne zcela dostatečným způsobem. Z této nejvyšší úrovně již není nic, co by k nám promlouvalo, pravda na této úrovni je pro nás nesdělitelná a není pochopitelná rozumem. Je možné pouze "zahlédnout" záblesky této pravdy ve stavech rozšířeného vědomí (ať už tomu někdo říká osvícení nebo halucinace). A tyto záblesky také probleskují do uvedených náboženství a prosvětlují tak pravdy 2. úrovně.

Do kategorie 3. úrovně pravdy - "Bytost - reinkarnace" bych zařadil šamanismus a náboženství přírodních národů (náboženství afrických domorodých kmenů, Aborginců apod.).

Do kategorie 4. úrovně pravdy - "člověk - prostor a čas" jsem si dovolil zařadit (a to jsem si asi dovolil dost) institucializovaná náboženství, jejichž typickými představiteli jsou křesťanství (zejména v pojetí katolické církve) a islám. Rovněž sem patří všechny sekty se svými "náboženstvími". Nepochybně i v těchto náboženstvích jsou záblesky poznání pravdy vyšších úrovní, tak jak je to ostatně u všech -ismů na všech úrovních pravdy, protože nic nemůže zcela zapřít svůj "božský původ".

Samozřejmě do této kategorie patří všechny -ismy odvozené od materialismu a jejich základ karteziánsko-newtonovské paradigma.

Zde bych znovu připomenul podobenství o úrovních pravdy z "Úvodu". Válec se zde jeví z každé úrovně (různou úrovní je v tomto případě počet dimenzí) jako jiný útvar (viz obr. č. 1 – str. 12).

I z tohoto modelu je patrné, že pochopit pravdu jiné úrovně je za běžných okolností daleko snazší v případě, kdy vyšší úroveň se snaží pochopit pravdu nižší úrovně.

Je jednoduché z pohledu třídimenzionálního systému si představit, že válec se promítá do dvojdimenzionálního vesmíru jako obdélník, kruh nebo elipsa.

Daleko náročnější je představit si z pohledu dvojdimenzionálního vesmíru při vnímání obdélníku, kruhu nebo elipsy, že se jedná o ten samý objekt, či dokonce vytvořit myšlenkovou konstrukci válce.

Dobře víme, že představa čtyřdimenzionálního objektu je pro nás v podstatě nemožná, i když s takovými objekty matematika dokáže pracovat.

Z tohoto podobenství je zřejmé, že i z pohledu té samé úrovně se pravda může jevit různě a proto jsou zásadní rozpory i mezi -ismy té samé úrovně, které jsou tím větší, o čím nižší úroveň se jedná.

Naopak je pochopitelné, že o čím vyšší úroveň se jedná, tím jsou její zastánci tolerantnější, protože jsou schopni chápat i pravdy nižších úrovní.

O čím nižší úroveň se jedná, tím se zdá pravda jednodušší a jednoznačnější a její zastánci mají proto tendenci být dogmatičtější a fanatičtější a jsou proto původci většiny velkých světových konfliktů.

Naše vnímání Světa probíhá tím způsobem, že nevnímáme Svět přímo, ale vytváříme si v našem vědomí model Světa a s tímto modelem pak pracujeme při našem uvědomování si Světa.

To je důležité mít stále na mysli, zejména když nám dělá problémy pochopit odlišné názory na jednotlivé detaily Světa. Stejně vypadající detail zasazený do odlišného modelu vypadá jinak, i když se jedná o „optický“ klam. (obr. č. 11).

Obr. č. 11

U obrazce a) i b) je úsečka ohraničená jednou vnitřními a jednou vnějšími šipkami zcela stejně dlouhá, i když to tak nevypadá.

Pro všechny úrovně pravdy platí určité zákony, které je možno poznávat a definovat tak, aby je člověk mohl využívat a řídit se jimi. Problém spočívá v tom, že zastánci pravd nižších úrovní odmítají uznat a většinou vůbec připustit možnost existence pravd vyšších úrovní. Ale i na druhé straně bývá někdy tendence ze strany zastánců pravd vyšších úrovní znevažovat a zlehčovat pravdy nižších úrovní.

To někdy pramení z nechuti a možná neschopnosti některých teoretiků velkých pravd vyšších úrovní žít v tomto světě, protože jejich úroveň duchovního vývoje neodpovídá pravdám, které hlásají.

Z rozdílností úrovní pravd plynou hlavní názorové rozdíly a v mnoha případech jejich nesmiřitelnost podpořená egy jejich hlavních tvůrců a zastánců a ve velké většině případů i proměnou toho kterého -ismu na ideologii sloužící k materiálnímu prospěchu.

Velmi zajímavé jsou argumenty těch "správně věřících", i když si třeba říkají materialisti nebo skeptici. Na dotaz proč odmítají zkoumat něco, co je mimo jejich úroveň pravdy, odpovídají velmi "logicky" - "Přece nebudu zkoumat něco, o čem vím, že neexistuje". Nic nového pod sluncem. Mnohokrát v dějinách lidstva vydávaly hlavy učené svojí víru za znalost a staly se tak terčem posměchu svých potomků. Lidstvo jako celek je asi stále ještě nepoučitelné.

Zcela logické mi pak připadá, že čím je určitý -ismus na nižší úrovni pravdy, tím jeho zneužití napáchalo a bohužel ještě napáchá více škod v dějinách lidstva. Škodami nejsou míněny pouze na první pohled zřejmé škody na životech, majetku a ekologii, ale i škody spočívající v nesvobodě určitých vrstev nebo skupin lidí či celých národností a národů anebo v ničení kulturního dědictví lidstva.

Nové náboženství musí k dnešním lidem mluvit dnešním jazykem. Musí být filozofií, která bude základem pro nové pojetí vědy a to takové vědy, která nebude postavena proti náboženství, ale stane se jeho žádaným partnerem.

Proroci jsou vlastně učitelé. Ti musí mluvit jazykem doby a vstřebávat nové poznatky. Nemohou pouze vycházet z tisíce a více let starých neměnných nauk, které se obracely ke svým současníkům a řešily problémy tehdejší doby.

Všichni velcí proroci se snažili přiblížit lidem obraz skutečnosti. Ale činili to takovým způsobem a slovy, aby byly srozumitelné lidem s tehdejší kulturou a stupněm vzdělanosti, lidem, kteří měli zcela odlišnou představu o světě a Bohu.

Proroci nepřinášeli nauku, která by měla být navždy jedinou naukou pro celé lidstvo. Přinášeli nauku určité skupině lidí a pro určitou omezenou dobu. Jejich slova, která byly určeny zcela někomu jinému a za zcela jiné situace, však byly vzata jako základ neměnných dogmat.

A to ještě je stále řeč o tom lepším případě, kdy nebyla zkomolena, vědomě nebo nevědomě překroucena či přímo zneužita ke zcela jiným cílům. Tak došlo k tomu, že původní poselství o té jediné skutečnosti a jeho smyslu se pro dnešního příjemce takřka vytratilo.

Závěrem k této otázce si neodpustím ještě jednou zdůraznit, že při posuzování pravdivosti toho kterého konkrétního tvrzení jakožto relativního aspektu pravdy absolutní, je nutno vždy mít pečlivě na zřeteli, z které úrovně pravdy toto posuzování provádím, protože při extrémním zjednodušení oběma směry lze prohlásit, že pravdivé je každé tvrzení nebo že pravdivé není žádné tvrzení.

Poznání a frekvence vibrací vědomí

Proč je tolik různých paradigmat (myšlenkových modelů jsoucna) a proč jejich autoři, jejich přívrženci jsou tak výluční a nesmiřitelní vůči jiným modelům jsoucna a jejich autorům, přívržencům, z čehož vyplývají konflikty všeho druhu a všech úrovní? Pochopení principu vzniku různorodosti paradigmat je základním myšlenkovým procesem umožňujícím, když nic jiného, alespoň toleranci k jiným paradigmatům a tím i předcházení možných konfliktů všeho druhu.

Vnímání (míněno smyslové i mimosmyslové) by se dalo, zejména pro účely tohoto článku, popsat jako určitá forma rezonance vnímajícího subjektu s vnímaným objektem.

Z tohoto pojetí vnímání plyne, že frekvence vibrací našeho vědomí je určující pro rozsah toho co vnímáme, obdobně jako náš zrak a sluch se pohybují v určitém vlnovém rozsahu a přitom horní i spodní hranice tohoto vlnového rozsahu je u různých lidí rozdílná.

Frekvence vibrací určitého vědomí určuje, které aspekty boha může toto vědomí vnímat, které aspekty boha mají odpovídající frekvenci, a tudíž rezonují s poznávajícím vědomím.

Proto všichni vnímáme sice jen některé určité aspekty boha, ale vnímáme tak boha, i když to tak mnozí nenazývají a velmi by se takovému označení bránili.

Protože existuje pouze jeden bůh, který je vším, všichni včetně ateistů vnímáme jednoho boha. Protože však různí lidé mají různou frekvenci vibrací vědomí a tím i rozsah vnímání, každý vnímá jiné aspekty boha, které odpovídají jeho rozsahu vnímání. Vzniká tak dojem, že mnozí vnímají jiného boha, či případně, že vnímají svět, který žádného boha neobsahuje, přesto, že vnímají pouze rozdílné aspekty téhož boha.

Zároveň ale platí i to, že každý z nás má svého boha, protože každý vnímá ten aspekt boha, který je schopen vnímat vzhledem k úrovni svého vědomí (jeho vibracím). Vzhledem k omezenosti našeho vnímání a nekonečné rozmanitosti boha, vnímá každý pouze určitou omezenou množinu aspektů boha a tato množina se zcela nekryje s množinou aspektů boha žádné jiné bytosti. Proto každý vnímá boha alespoň částečně odlišně od ostatních.

Z tohoto úhlu pohledu lze říci, že i ateisté a materialisté mají svého boha, protože oni vnímají ty aspekty boha, které se jim jeví tak, jako by žádný bůh neexistoval.

Ateisté věří tomu, co vnímají, tj. svět neobsahující žádnou „nadpřirozenou“ inteligenci. Rovněž i např. satanisté věří ve svého boha, protože vzhledem k frekvenci vibrací svého vědomí a tím i k rozsahu svého vnímání, vnímají ty aspekty boha, které jiní nazývají satanem. Mnozí jsou opravdu přesvědčeni, že takový je bůh, i když mu říkají satan, nebo Lucifer, protože se lidé sjednotili na takovémto názvu pro tyto určité aspekty boha.

Velká většina lidí (včetně velmi nábožensky založených lidí a na druhé straně zarytých ateistů) je rovněž přesvědčena o tom, že oni vnímají toho jediného pravého boha a protože nejsou schopni vnímat další aspekty boha (ani mimosmyslově) vzhledem k rozsahu svého vnímání, jsou přesvědčeni, že žádné další aspekty boha neexistují. A naše západní civilizace měla a má velmi často tendenci prohlašovat to, co (zatím) není schopna vnímat, za neexistující.

Jen málo lidí je schopno poznat a připustit si, jak nekonečně bůh přesahuje jejich schopnost ho vnímat. A to ještě lidé s touto schopností jsou schopni vnímat boha v mnohem širším rozsahu než ti, co tuto schopnost nemají. Schopnost širšího vnímání božích aspektů však nelze zužovat pouze na vnímání vyšších frekvencí vibrací. I směrem k nižším frekvencím vibrací je bůh nekonečně rozsáhlý. Při pochmurně pesimistické vizi našeho světa si možná někteří nedovedou představit, že v porovnání se Zemí by mohlo být ještě něco nižšího (horšího), což je však hluboký omyl pramenící z neznalosti. Pro plné pochopení polarity stvořeného světa je důležitá i schopnost vnímat aspekty boha odpovídající nižším frekvencím vibrací. Dalo by se zjednodušeně říct, že čím širší rozsah vnímání, tím větší šance na pochopení polarity stvořeného světa. Proto při tzv. rozšířeném vědomí i vnímání nižších frekvencí vibrací přispívá k celkovému poznání podstaty světa.

Proč se zdá, že mnoho lidí vnímá stejného boha? To je dáno tím, že pro to, co vnímáme (když můžeme vnímat každý něco částečně odlišného a ani není způsob, jak ověřit to, co vnímá ten druhý) se sjednotil určitý jeden pojem. Pod tímto pojmem ale může vnímat každý trochu něco jiného. Například vjem z určité vlnové frekvence světla můžeme vnímat každý trochu nebo i výrazně jinak (např. barvoslepí oproti „normálně“ vidícím), ale každý to nazve třeba modrou barvou, protože mu bylo řečeno, že vjem této vlnové frekvence světla je modrá barva.

Každé lidské vědomí pracuje v určitém rozsahu frekvence vibrací. Když přichází dítě na svět, odpovídá jeho vědomí určitému rozsahu frekvence vibrací. Tento rozsah frekvence vibrací nemusí a dokonce většinou neodpovídá rozsahu frekvence vibrací prostředí, do kterého se dítě narodilo a v němž žije.

Takové dítě do jisté míry pak svoji frekvenci vibrací přizpůsobuje frekvencím vibrací, které se vyskytují v jeho okolí a kromě toho jsou jeho vibrace tlakem okolí přizpůsobovány vibracím okolí. Proto je dítě zpočátku schopno vnímat i to, co jeho okolí není schopno vnímat. Takové vjemy dítěte, které jsou mimo rozsah frekvencí vibrací okolí, jsou pak často tímto okolím prohlašovány za výmysly, nesmysly, sny, halucinace apod. Tím je dítě utvrzováno v tom, že to co vnímá, neexistuje a přejímáním těchto názorů dochází u něj k postupnému zužování hranice vnímání.

Velká většina lidí má tendenci považovat to, co je schopna vnímat (opět nutno zdůraznit, že jak smyslově tak i mimosmyslově) díky svému rozsahu frekvence vibrací, za jedinou skutečnost (mimo níž nic neexistuje). Jakékoliv jiné vjemy a poznání ostatních, které jsou mimo tento rozsah, pak považuje za halucinace, psychickou nemoc, výmysly, případně dokonce podvod jakýchsi podivínů, bláznů, hlupáků či podvodníků. To se týká i tzv. vědců a jejich „skeptické“ odnože obzvlášť. Při připodobnění celkového vnímání k jedné jeho části, tj. k vidění, tito lidé a „vědci“ zejména tvrdí že neexistuje žádné infračervené a ultrafialové záření, protože oni ho nejsou schopni vidět.

Neschopnost vnímání aspektů boha, které jsou mimo rozsah frekvence vibrací daného vědomí, se nemusí týkat pouze vyšších frekvencí vibrací, ale i nižších frekvencí. Proto mnozí nedokážou pochopit způsob uvažování, motivaci a činy ostatních, protože sami nejsou schopni vnímat nižší frekvence vibrací a tomu odpovídající aspekty boha. Lidé, kteří si redukovali boha na lásku, mají problém pochopit, že bůh je i něco jiného než láska, že je i neláska, a že někdo může rezonovat s tou částí boha, co je neláska.

Ti, co dosáhli vyšších frekvencí vibrací, jsou lépe schopni pochopit vnímání nižších frekvencí vibrací, protože si je „pamatují“ z předchozího života či životů.

Lidem, jejichž vědomí se pohybuje v rozsahu nižších frekvencí vědomí, se aspekty boha vyšších frekvencí vibrací dají „vysvětlit“ jen velmi obtížně, protože oni přece jasně vidí, že skutečnost, jak je jim popisována, taková není. Teprve když se u nich podaří zvýšit frekvenci vibrací, začnou rezonovat s „vyššími“ aspekty boha. Nejlepší pomoc na cestě k poznání boha je pomoc směřující ke zvýšení frekvence vibrací vědomí daného člověka.

Ateisté, materialisté a ortodoxní vyznavači náboženství jako je křesťanství, islám či judaismus (náboženství s personifikovaným dogmaticko-materialistickým pojetím boha) jsou si rozsahem frekvence vibrací vědomí velmi blízcí, vzhledem k tomu, že rezonují se stejnými aspekty boha. Tímto aspektem boha je tzv. hmotný svět, protože obě tyto zdánlivě rozporné skupiny uznávají existenci hmoty a hmotného světa.

Na základě uvědomění si této skutečnosti je snazší pochopit, jak někdo bůže být svým přesvědčením současně např. „skeptický vědec“ a zároveň katolík.

Poznámky

Ve světle mentalismu je princip účinku mnoha metod léčitelství vysvětlitelný poměrně jasně bez logických nedostatků. V jakémsi článku jsem četl zdůvodnění toho, proč by měli lékaři a léčitelé spolupracovat. Dle tohoto zajímavého přirovnání by se léčitelé měli věnovat diagnostice a opravě softwaru a lékaři opravě hardwaru. A tak, jak je zbytečné opravovat hardware, je-li vadný software, tak nepomohou opravy softwaru, je-li poškozen hardware. Podle teorie mentalismu toto přirovnání má mírnou vadu na kráse, která spočívá v tom, že vše je jen software a i zdánlivý hardware je vlastně virtuální realitou.

V této souvislosti mě překvapuje evidentně zaslepený přístup lékařů - teoretiků, kteří tvrdí kolik činí náš kalorický příjem ve vztahu ke kalorickému výdaji nutný k tomu, abychom přežili. Když pominu světce jako matka Tereza, které údajně k životu stačila jedna hostie denně, nebo zatím dostatečně neověřené zprávy o skupině lidí, kteří v Austrálii již vydrželi bez jídla půl roku, stále mi zbývá jeden zcela prokázaný fakt. Na statisticky opravdu velké skupině nedobrovolníků bylo dle mého názoru jednoznačně prokázáno, že kalorický výdej může dlouhodobě převyšovat kalorický příjem. Jedná se o lidi, kteří po dlouhou dobu těžce pracovali v koncentračním táboře, dostávali zcela minimální stravu, a přesto přežili. Toto je dle mého názoru jasný důkaz, nenapadnutelný běžnou námitkou statistické neprůkaznosti pro malou četnost jevu.

Za bytost dosahující nejvyššího stupně vývoje ještě v rámci kategorie člověk bývá považován tzv. Člověk osvícený.

Osvícení musí obsahovat prvek intelektu, protože vyšší spojení s Bohem bez obohacení o prvek intelektu odpovídá nižším vývojovým stupňům. Bez intelektuální složky, bez poznání může být člověk mystikem, světcem, ale nemůže být osvícený.

Poznání je většinou již získáváno v předchozích životech. Podle moudrosti člověka (zjednodušeně řečeno - poznání používaného pro účely dobra) je možno přibližně odhadnout na jakém stupni vývoje se konkrétní lidská (a nejen lidská) bytost nalézá.

Je mnoho příkladů, kdy se člověk dostal na vyšší úroveň vývoje intelektu, ale bez odpovídajícího rozvoje duchovní složky. Vysoká inteligence a popř. i další (např. senzibilní, tvůrčí, léčitelské) schopnosti tohoto člověka umožnily takové postavení v lidské společnosti, které způsobilo velký nárůst ega, což následně způsobilo zneužití těchto schopností pro získání ještě lepšího postavení (moci, peněz).

To pak následně způsobilo zbrždění duchovního vývoje a často i pád na nižší vývojový stupeň intelektu v příštích inkarnacích. Čím je člověk výše, tím větší má odpovědnost a tím hlubší může být pád a tvrdší dopad.

Dalo by se to přirovnat k horolezectví, kdy šplháte na strmou skálu bez zajištění. Čím jste výše, tím jste blíže k vrcholu, ale tím horší může být pád, pokud uděláte chybu. Čím jste blíže k vrcholu, tím je skála strmější a lezení obtížnější, ale zase na druhé straně vás posiluje naděje, že již brzy dosáhnete vrcholu. Čím jste blíže vrcholu, tím je obtížnější se vracet a někdy je to již v podstatě nemožné.

Nástrahy čekají na tzv. duchovní cestě. Mnoho lidí při určité práci na sobě nebo i spontánně získá určité schopnosti, které je vyvýší nad ostatní. A ostatní to také "vyvoleným" dávají najevo svým obdivem. Bohužel při tom dost často dochází k nárůstu ega, čímž dojde v mnoha případech ke ztrátě těchto sil. To však mnozí již neunesou a před svými obdivovateli a přívrženci jsou nuceni schopnosti předstírat a stanou se pouhými podvodníky.

V. kapitola - Prostor a čas

Hmota

Původně jsem zamýšlel nazvat tuto kapitolu hmota, ale potom jsem dospěl k názoru, že pojem hmota je problematický a kromě toho užší než časoprostor. Proto jsem nakonec zvolil název prostor a čas.

Co je to hmota? Existuje vůbec něco jako hmota. Ano, ale pozor opět, z které úrovně pravdy se na věc díváme. Jsme na úrovni dejme tomu č. 4 - "člověk - prostor a čas“. A z tohoto úhlu pohledu hmota v té formě, jak ji popisují, nejmodernější vědecké poznatky nepochybně existuje a je nutno se jí věnovat.

Vícedimenzionální vesmíry

Nejnovější vědecké teorie, které jsou pokusem o sjednocující teorii "všeho", uvádějí, že náš Vesmír je uspořádaný tak, že jeho základními stavebními kameny jsou jednorozměrné struny. Podle toho, jak tyto struny "vibrují" projevují se jako jednotlivé částice - základní prvky hmoty. To znamená, že vše je v podstatě redukováno na vibrace, tak jak uvádějí téměř všechny dávné mytologie.

Dle jednoho z předpokladů teorie superstrun jsou v našem Vesmíru 3 prostorové dimenze a 1 časová dimenze plně rozvinuty a 7 (6) prostorových je svinuto. Paralelní vesmíry se vyskytují ve stejném časoprostoru s tím, že mají rozvinuty a svinuty jiné dimenze než náš vesmír. Teoreticky by tak z toho plynula jedna z mnoha možností, tj. existence 7 paralelních vesmírů, jak uvádějí některé mytologické a esoterické prameny. Míněny jsou vesmíry se 3 prostorovými a 1 časovou dimenzí. Vesmíry srovnatelné s naším Vesmírem a existující paralelně s naším Vesmírem, což umožňuje za určitých předpokladů přestup mezi těmito jednotlivými paralelními vesmíry. Vesmírů neparalelních k našemu Vesmíru je samozřejmě nekonečně mnoho. Jsou však mimo naše možnosti časoprostorového poznání.

Kromě toho však si lze představit i modely vícedimenzionálních vesmírů. Ty pak jsme schopni vnímat na naší smyslové úrovni jako průnik do našeho čtyřrozměrného Vesmíru. Z toho se dá odvodit hypotéza, že člověk (samozřejmě nejen člověk) je průnik vícedimenzionální Bytosti do našeho Vesmíru (našeho časoprostoru). Takto se dá vysvětlit mnohé z toho, co se nám zdá nepochopitelné. Prostě našimi smysly nejsme schopni vnímat vícedimenzionálnost věcí a jevů a proto jim zcela nerozumíme.

Náhoda

Jako příklad bych uvedl počítačovou hru Tetris. Tato hra spočívá v umísťování objektů různých tvarů do základny tak, aby došlo k jejímu úplnému zaplnění. Hra se dá hrát ve 2 základních úrovních - 2D (2 dimenze) a 3D (3dimenze). Pro ty, co hru neznají, je princip znázorněn na obrázku (viz obr. č. 12).

Obr. č. 12

Teď si představte, že počítač generuje objekty ve 3D, ale na obrazovku promítá tyto objekty pouze ve 2D. Z pohledu hráče pak dochází k situaci, kdy přestože objekt je umístěný správně (v pohledu 2D), jednou je řešení přijato jako správné (viz obr. 13a) a jednou jako nesprávné (viz obr. 13b).

Důvodem je to, že počítač vyhodnocuje útvar jako 3D a vzhledem k jeho tvaru ve třetím rozměru ho jednou může umístit do základny a jednou ne.

Obr. 13a Obr. 13b

Hráč, který vnímá pouze to, co vidí na obrazovce, tj. objekt ve 2D, pak sleduje, jak jednou je jeho ve 2D správné řešení přijato jako úspěšné a jednou jako neúspěšné.

Hráč nemá dostatek informací (nevidí objekt ve 3D) a nevidí příčiny, proč je jeho řešení vyhodnoceno jednou jako úspěšné a jednou jako neúspěšné. Z nedostatku informací pak má za to, že jeho úspěšnost ve hře závisí na náhodě.

Jestliže vyjdeme z předpokladu, že vícedimenzionální model jsoucna (tím je míněn více než 4 dimenzionální model jsoucna - 3 prostorové dimenze a jedna časová) je pravdivý a my jsme schopni vnímat pouze tyto uvedené 4 dimenze, dá se vyvodit celkem logický závěr, že posouzení určitého děje jako náhodného plyne z nedostatku informací.

Jako již vícekrát, jako příklad vhodný pro pochopení principu náhody uvádím počítačovou hru.

V počítačových hrách jsou tzv. náhodné situace, které musí hráč řešit, vytvářeny počítačem, jeho speciální funkcí - generátorem náhodných čísel. Tento generátor generuje v pro nás nepředvídatelném sledu řady čísel, takže z našeho pohledu se jedná o náhodu. Ale algoritmus generování náhodných čísel vytvořil programátor a generování náhodných čísel tak již není jen pouhou náhodou.

Čas

Čas je možno chápat podle některých teoretiků jako čtvrtou prostorovou dimenzi.

Naše vnímání času pak není nic jiného než náš způsob vnímání čtvrté prostorové dimenze.

Na této představě je možné založit model pro pochopení toho, co je z pohledu našich zkušeností nepochopitelné, tj. že minulost, přítomnost a budoucnost existuje současně.

Stačí si pouze představit svět, kde je dvoudimenzionální prostor a třetí dimenzí je čas.

To je běžně používaný postup, jak vysvětlit některé principy vícedimenzionálního světa na modelu prostoru (popř. časoprostoru), který má o jednu dimenzi méně.

Při pohledu na obr. č. 14 je pochopitelné, že pozorovatel, který je mimo tento časoprostor může vnímat najednou minulost, přítomnost i budoucnost. Na tomto modelu lze pochopit tvrzení některých náboženských a esoterických nauk, že vše existuje a děje se současně.

Obr. č. 14

Srozumitelným modelem pro pochopení skutečnosti, že vše existuje současně, je rovněž film. Tento příklad je možná názornější, protože je na něm možno ukázat i víceúrovňovost pohledů.

Prvním pohled je pohled filmové postavy v ději, která není schopna vnímat film jako iluzi, ale vnímá ji jako skutečnost.

Druhým pohledem je pohled herce, který hraje jednu z rolí filmu. Ten je schopen vnímat iluzornost postavy, kterou hraje, ale většinou již nevnímá film jako celek (vycházím z předpokladu, že není zároveň režisérem).

Třetím pohledem je pohled diváka, který se dívá na film. Ten je schopen vnímat jeho iluzornost a chápat celý příběh, ale vnímá ho v čase, postupně.

Čtvrtým pohledem je pohled na celý film najednou, pohled na rozložený celuloidový pásek se všemi okénky filmu, se všemi obrázky v jediném "časovém okamžiku".

V tomto případě pozorovatel vnímá to, co je v běžícím filmu přítomnost, současnost a budoucnost najednou. V jeden "časový okamžik" vnímá najednou všechny jednotlivé body času a děje. Pro takového pozorovatele čas v námi běžně chápaném pojetí neexistuje, je vlastně čtvrtou prostorovou dimenzí.

Paradox je jeden z atributů pravdy. Kdo se s touto skutečností nesmíří, nemá šanci pravdu ani zahlédnout. Mnozí východní filozofové se snažili popisovat pravdu takřka výlučně paradoxy. Paradox je nepostradatelnou součástí formulací nejvyšších pravd.

Jedním z takových paradoxů je, že my jako bytosti jsme z jednoho zorného úhlu věční a z druhého podléháme vzniku, změně a zániku (nejen změně formy).

Z logiky věci vyplývá, že když jsem „teď“ (a o tom nemá smysl pochybovat, protože pak ztrácejí smysl jakékoliv úvahy a vlastně by ani neměl kdo pochybovat) a není nic jiného než „teď“, jsem stále. Jako podobenství pro snadnější pochopení bych zde opět využil film. Jednotlivá postava se vyskytuje pouze v některé části filmu, ale při pohledu na rozvinutý pásek filmu ji vidíme stále, i když zdaleka ne na všech okéncích filmu.

Předkládám k úvaze hypotézu, že čas jakožto 4. prostorová dimenze rovněž podléhá gravitačnímu zakřivení. Proto je na základě této hypotézy pravděpodobná možnost, že při sledování časové linky stále jedním směrem nekonečným časem po velmi dlouhé době vzhledem k jeho jednodimenznosti a zakřivení se dostaneme opět do stejného časového bodu obdobně, jako se to předpokládá pro prostor. Připomínám v této souvislosti model vývoje Bytosti (viz obr. č. 7 str. 37).

Protože je možno předpokládat, že existuje i více časových dimenzí, které jsou v přeneseném slova významu nerovnoběžné s naším jednodimenzním časem, je možno si teoreticky představit přesun jinou časovou dimenzí do jiného bodu naší časové dimenze podstatně rychleji, popř. i do minulosti. Za předpokladu vícedimenzionálnosti času je možno si představit i větvení času.

Časoprostor v tomto pojetí neumožňuje časové paradoxy, které jsou často využívané autory sci-fi. Při jakékoliv změně se totiž mění celý časoprostor, tj. minulost, přítomnost i budoucnost včetně pozorovatelů, kteří jako součást systému si změnu neuvědomují. Při jakékoliv změně v minulosti, přítomnosti i budoucnosti dochází i ke změně vědomí pozorovatele, změně informací o minulosti a přítomnosti uložené v jeho "paměti".

Fraktální uspořádání časoprostoru

Časoprostor je uspořádán fraktálně (pojem fraktálu je velmi dobře vysvětlen v knize "Chaos" Jamese Gleicka, pro názornost viz obr. č. 15a - 2D fraktál, č. 15b – 3D fraktál) a má tudíž uspořádanou nenáhodnou strukturu. Toto fraktální uspořádání lze soudobými vědeckými metodami prokázat a dle mého názoru to z teorií popsaných v uvedené knize více méně vyplývá.

Obr. 15a) 2D fraktál

Obr. 15b 3D fraktál

 Ostatně fraktální uspořádání prostoru (hmoty) je běžně vnímáno jako téměř samozřejmé.

Podobnost modelu atomu nebo molekuly s modelem slunečních soustav, galaxií, supergalaxií je dostatečně známá.

I ve výše uvedené knize je jako příklad uváděno např. fraktální uspořádání tvarů země jako je pobřeží, tj. hmoty (prostoru). Toto fraktální uspořádání však zatím není běžně v myšlenkových konstrukcích používáno i pro časoprostor a tím i pro historii konkrétního člověka, národa, určité kultury, civilizace nebo lidstva, ale i pro vývoj Země, Sluneční soustavy, Galaxie a Vesmíru.

Z teorie fraktálního uspořádání časoprostoru vyplývá, že každý bod časoprostoru lze vyjádřit nejen kvantitativním popisem pomocí časových a prostorových souřadnic, ale má i svoje kvalitativní vyjádření, které je odlišné od jiných bodů časoprostoru. Zároveň však vzhledem k fraktálovému uspořádání všech bodů časoprostoru, jsou jednotlivé body časoprostoru, které mají stejnou nebo obdobnou kvalitu. Protože se jedná o čtyřdimenzionální časoprostor, je nutno v této myšlenkové konstrukci uvažovat se čtyřdimenzionálními fraktály.

Astrologie

Teorie fraktálního uspořádání časoprostoru umožňuje vědecké zdůvodnění astrologie. Ta vychází z toho, že časoprostor má nenáhodně uspořádanou strukturu a tudíž konkrétní čas v konkrétním místě má i svoji kvalitu odlišnou od jiného místa a času, ale zároveň cyklicky se opakující a tudíž předvídatelnou. Na tom je založena astrologie jako vědecká disciplína.

Z pohledu astrologie (ale nejen astrologie, na stejném principu je založen i výklad z karet, I-ting, ale i exotičtější způsoby věštění jako např. z vnitřností zvířat, kávové sedliny apod.) má každý bod časoprostoru (konkrétní čas v konkrétním místě) svoji kvalitu, která je vyjádřena vzájemnými vztahy několika základních principů.

Velkou výhodou astrologie ve srovnání s ostatními metodami, díky níž se stala uznávanou a velmi rozšířenou, je to, že vztah základních principů pro určitý bod časoprostoru je dán vzájemnou polohou nebeských těles, která byla určena za představitele určitých základních principů (např. Mars - boj, Venuše - láska apod.).

Polohu jednotlivých nebeských těles lze poměrně snadno (s počítačovým programem zcela snadno) spočítat pro jakýkoliv čas a místo v minulosti nebo budoucnosti.

Nepřesnost astrologických předpovědí plyne z více faktů.

Na jednom z prvních míst stojí bezesporu kvalita astrologa. Základním důvodem je však ve velké většině případů nedostatek informací.

Je to velmi podobné jako u meteorologie, u které si nikdo nedovoluje zpochybňovat, zda je to opravdu věda. Přesto její předpovědi budoucnosti jsou v povědomí většiny lidí proslulé svojí nepřesností.

Nedostatek znalosti všech výchozích podmínek způsobuje v některých případech předpovědi počasí značně odchylné od skutečného počasí. Přesto vědeckost metod meteorologie je uznávána i nejskeptičtějšími vědci.

Astrolog většinou pracuje pouze s jedním prvkem systému a na základě výpočtu vzájemného postavení planet pak stanovuje základní principy ovlivňující tento prvek v určitém bodě časoprostoru.

Z toho pak plynou možné nepřesnosti jednotlivých horoskopů nebo astrologických předpovědí. Se stoupajícím množstvím informací o člověku a prostředí, v němž žije (např. znalost horoskopu rodičů, partnera, dětí, ale i národa, země, místa) je možno zpřesňovat horoskop a blíže určovat, jak by se základní principy ovlivňující člověka v určitém bodě časoprostoru mohly konkrétně projevit.

Kvalita určitého bodu časoprostoru, do kterého se bytost inkarnuje, má pro tuto bytost zásadní význam.

Čas a místo narození vymezuje poměrně přesně určitý bod časoprostoru a ten je nejdůležitějším bodem časoprostoru pro člověka, protože určuje, do které postavy Kosmické hry se bytost inkarnuje.

Proto také je přesný čas a místo narození rozhodující pro zpracování kvalitního horoskopu.

Konkrétní postava Kosmické hry pak zase určuje, které principy Bytost s postavou "prožije", se všemi psychickými a fyzickými vlastnostmi, kterými je postava k prožití principů vybavena. Určuje, o které principy Bytost během prožitku této inkarnace obohatí své poznání o sobě samé.

Proto je astrologie schopna určit, které základní principy člověk v dané inkarnaci zažije a také s nižší mírou přesnosti kdy. Jak se přesně projeví tyto základní principy a kdy v životě člověka, záleží i na člověku samotném.

Znalost kvalitního horoskopu umožňuje člověku prožít si tyto principy vědomě.

Nedorozumění, která často při aplikaci astrologie vznikají, plynou z toho, že lidé chtějí využít astrologii k tomu, aby se prožití těchto základních principů vyhnuli. A to ještě pokud možno tak, že se pokusí změnit vnější podmínky a ne sebe, což je ten základní omyl. Nic jiného než změna sebe při pohledu z úrovně přesahující jediný život nemá smysl.

Tento druh nedorozumění je ostatně charakteristický i pro jiné druhy „předpovědí budoucnosti“, což velmi dobře známe z mnoha pohádek, ale zejména z řeckých tragédií. Nejznámějším příkladem je pravděpodobně Oidipus.

Zase bych zde využil analogii s počasím. Znalost předpovědi, že odpoledne bude pršet, neumožní normálnímu člověku zabránit dešti (snad s výjimkou šamanů), ale pomůže mu v tom, že si ráno, když jde z domova, vezme deštník a díky tomu při návratu domů z práce nepromokne na kůži.

Z uvedených srovnání plyne, že astrologie používá přibližně stejně vědecké metody pro své předpovědi jako meteorologie a má i přibližně stejnou a ze stejných důvodů (ne)úspěšnost.

Důvod, proč jsem věnoval více místa speciálně astrologii je ten, že je dobrým příkladem jednoho z vědních oborů, které jsou zahrnovány mezi pavědu, protože jsou posuzovány pouze z pohledu úrovně pravdy č. 4 - "člověk - prostor a čas", z pohledu neúplného modelu jsoucna této úrovně pravdy. K chápání pravdy je však nutné znát model úplný.

Komplexní znalost úplného modelu jsoucna umožňuje při správném zadávání otázek získat i správné odpovědi.

Znalost struktury systému umožňuje vyvozovat vlastnosti jednotlivých prvků systému již ze znalosti umístění prvku ve struktuře systému.

Je to obdobné jako u Mendělejevovy tabulky prvků, kde zařazením prvků na správné místo tabulky jsme schopni předpovědět vlastnosti prvku, i když vlastní prvek třeba ještě nebyl v přírodě nalezen, případně vytvořen v urychlovačích. Rovněž tak dle vlastností nově nalezeného prvku lze vyvodit jeho předpokládané umístění v tabulce.

Proto alespoň základní znalost kompletního systému, jeho struktury a principů jeho funkce je velmi důležitá pro možnost poznání jednotlivých prvků systému.

To je limitem poznání současné vědy, která vychází z modelu jsoucna pouze z pohledu úrovně pravdy č. 4 - "člověk - prostor a čas". Nedá se říci, že model je zcela nepravdivý. On je "jen" neúplný.

Protože však naše smyslové vjemy a zkušenosti jsou většinou v souladu s tímto modelem, je tento model považován za pravdivý.

Jevy, které nejsou v souladu s tímto modelem, jsou většinou označeny za podvod, halucinace, omyl, výjimečně nábožensky zaměřenou částí společnosti za zázrak. Pokrokovější část vědecké komunity říká, že se jedná o jevy, které jsou založeny na nám dosud neznámých fyzikálních procesech.

Paradoxně se tato neúplnost modelu jsoucna projevuje nejvíce u věd, které se zabývají člověkem jako je např. lékařství, psychologie apod., a které se díky tomu člověka i nejvíce týkají a často ho nejbezprostředněji ovlivňují.

Dokud lékařská věda nezačne chápat člověka jako součást vícedimenzionální Bytosti a bude ho chápat pouze jako jakýsi super dokonalý stroj řízený složitými chemickými a fyzikálními procesy, nemá šanci komplexně řešit problém - zdraví člověka.

Bez základního pochopení toho, co to člověk je, může lékařská věda dosahovat pouze dílčích úspěchů v "boji" s jednotlivými nemocemi.

Tím, že jsem dal slovo boj do uvozovek, jsem chtěl upozornit i na terminologii, která je používána v lékařství a která ho charakterizuje. Lékařská věda většinou neřeší problém komplexního zdraví člověka a v mnoha případech to ani nepředstírá, ale "bojuje" s nemocemi. Jak výstižné.

Homeopatie

V této souvislosti bych rád uvedl jako příklad jeden z omylů současné vědy, který má rovněž své příčiny v neúplném modelu jsoucna a zároveň se také pokusil obhájit vědeckost metody léčení zvané homeopatie. U této metody jsou vědci ochotni připustit léčebný účinek pouze jako výsledek placebo efektu.

Pomineme prozatím skutečnost, že v rámci teorie mentalismu, kde vše je myšlenkou a tudíž i jakékoliv léčení (včetně chirurgických zákroků) je vlastně placebo efektem (i v tomto případě se jedná o velké zjednodušení navíc s určitou mírou nadsázky).

Základním principem jakéhokoliv léčení a možná by se dalo říct života vůbec je přenos informace. Hlavní oponenti homeopatie tvrdí, že když v homeopatické látce již není ani molekula původní určující látky nemůže dojít k přenosu informací.

Již i prostředky soudobé vědy se podařilo prokázat, že toto výchozí stanovisko je nepřesné, pokud ne přímo nepravdivé. Podařilo se prokázat exaktním vědeckým výzkumem - zkoumáním krystalů zmrzlé vody pod silným mikroskopem, že molekuly vody krystalizují zcela jinak, pokud jsou vystaveny různým energeticko informačním vlivům.

Uvedu pouze ten nejjednodušší případ, kdy voda byla vystavena jednou působení pozitivní energie a podruhé působení negativní energie (míněno emoční naladění pokusné osoby). V prvním případě byly krystalky ledu krásně harmonicky uspořádané, ve druhém případě naopak chaoticky neuspořádané.

Energeticko informační uspořádání homeopatického léku je ovlivněno původní látkou, která je potenciována (mnohonásobně ředěna). A tato energetická informace je to, co léčí člověka tím, že působí na narušené energeticko informační uspořádání člověka. Výslovně zdůrazňuji, že při správném použití homeopatie léčí člověka a ne pouze jeho nemoc.

Vlastní homeopatický lék je pouze nosič informace. Když opět použijeme analogii, jedná se o stejný způsob, jakým je na magnetofonové pásce zaznamenána informace.

Krásným příkladem je hudba. Původcem informace obsažené na magnetofonové pásce se záznamem hudby je skladatel. Ten však na pásce již není v žádné formě, pokud není zároveň zpěvákem či instrumentalistou, i když ani ti na pásce nejsou. V případě interpretů je zde pouze informace o tom, jak oni skladbu interpretují.

V tom, že je pacientovi předána správná informace, i když v léku již nemusí být obsažen původce této informace, právě spočívá druhý základní princip homeopatie (prvním je léčení podobného podobným). Pokud ho někdo nechápe, nebo z jakéhokoliv důvodu pochopit nechce, ztrácí s ním jakákoliv diskuse na téma funkčnosti homeopatie smysl. Obvykle je pro takového člověka argument, že v léku již není žádná látka, která by předala informaci, argumentem konečným.

Evoluce Vesmíru

V odborném vědeckém tisku zabývajícím se kosmogonií se stále opakuje jeden problém, a to je otázka nastavení výchozích podmínek nebo jinak řečeno stanovení určitých přírodních zákonů, které vedou k vytvoření právě takového vesmíru, který pozorujeme.

Tím je míněno i to, že výchozí podmínky jsou nastaveny tak, že dochází k takovému vývoji vesmíru, že vznikne i něco nebo někdo, kdo tento vesmír může pozorovat, v našem případě člověk.

Podle dosavadních výzkumů situace vypadá tak, že výchozí podmínky musely být nastaveny opravdu velmi přesně, protože při drobné změně kterékoliv z nich by nedošlo ke vzniku takového vesmíru, ve kterém by mohlo dojít ke vzniku života a existenci člověka.

Z toho plyne, že Bůh (ve smyslu Stvořitel našeho Vesmíru) by se musel strašně nadřít a možná provést nesčíslně pokusů než by se mu povedl tento náš jedinečný Vesmír.

Bůh to má výrazně jednodušší. On totiž nemusí nastavovat výchozí podmínky, on může nastavit požadovaný stav někde v budoucnosti, použiji odborný výraz - atraktor. Pokusím se opět použít pro lepší pochopení analogii.

Když hodím rukou hodně kuliček na rovnou vodorovnou plochu, je pravděpodobnost, že se kuličky setkají v jednom místě takřka nulová (viz obr. č. 16a).

Abych toho docílil nenáhodně, musel bych přesně vypočítat počáteční rychlost a rotaci pro každou kuličku zvlášť a po té každou kuličku ze samostatného přístroje vypustit s vypočítanou rychlostí a rotací. Při výpočtech bych musel kalkulovat i s nárazem jednotlivých kuliček do sebe.

Mám obavu, že třeba už pro 50 kuliček je to pro současnou vědu úkol zcela nad její síly.

Když však kuličky hodím do koryta vhodně zakončeného správně velkým důlkem, je pravděpodobnost toho, že kuličky budou všechny v jednom místě 100%, bez ohledu na počet kuliček a způsob jejich uvedení do pohybu. (viz obr. č. 16b).

Obr. č. 16a

Obr. č. 16b

Bůh nehraje v kostky. Bůh hraje s námi hru podobnou té, jaká je na některých hracích automatech. Bytosti - jednotlivé kuličky jsou vrženy Bohem po nakloněné rovině a kuličky se koulejí dolů do jediného otvoru různými cestami. V našem modelu (vzhledem k zakřivenosti časoprostoru) jsou vypouštěcí otvor a jímací otvor současně ve stejném bodě. Do cesty jsou jim postaveny překážky, které představují boží a přírodní zákony, zákony Kosmické hry, které určují běh Bytosti časem a prostorem, určují její osud.

Paranormální jevy

Telepatie, telekineze, teleportace, levitace, OBE, jasnovidnost, prekognice, materializace a jiné jevy považované za zázraky jsou snáze pochopitelné a vysvětlitelné v rámci teorie mentalismu. Pokud si uvědomíme, že vše je projekcí Světové mysli, že vše je pouze myšlenka, snáze pochopíme jejich existenci i to, jak fungují.

Existence telepatie, telekineze a jasnovidnosti již byla nade vší pochybnost prokázána metodami soudobé oficiální vědy (i když někteří "vědci" z neznalosti nebo zcela záměrně v rozporu se skutečností tvrdí opak).

Složitější je spíše nalézt odpověď na otázku, proč tyto jevy fungují jen někdy, někde a někomu. Podrobný výklad této otázky přesahuje rámec této knihy. Obecně lze říct, že při posuzování konkrétního případu je nutno přihlédnout i ke konkrétním podmínkám.

Mezi hlavní podmínky patří stupeň vývoje konkrétního člověka, kterého se jev týká, víra člověka v existenci jevu, kvalita a síla morfického pole v dané oblasti, ale i velikost mentální energie vložené člověkem (velmi dobrou živnou půdou jsou silné emoce).

Jako příklad bych uvedl všeobecně známou skutečnost, že jevy jako je OBE, telepatie, telekineze nebo materializace se lidem podstatně častěji daří v prostředí, kde je odstíněno morfické pole lidstva. Mezi tato místa patří horské oblasti nad 4.000 metrů, opuštěné ostrovy v moři, místa hluboko v rozsáhlé džungli nebo i mimo zeměkouli ve vesmírném prostoru.

Rovněž tak změněné stavy vědomí mají velmi kladný vliv na výskyt těchto jevů, protože při nich dochází k odstranění mentálního bloku - nevíry v možnost jevu.

Naopak se tyto jevy ze stejných důvodů většinou nedaří, pokud jsou prováděny jako experiment za dohledu nevěřících vědců, protože morfické pole nevíry nevěřících je příliš silné. Nakonec toto ani není ani v rozporu se současnými vědeckými poznatky, když již bylo prokázáno, že i osoba experimentátora má vliv na výsledek experimentu.

VI. kapitola - Reinkarnace

Pojem reinkarnace

Reinkarnace - převtělování - opětovné vtělování. Při této příležitosti bych uvedl jeden z mých dalších pokusů o inovaci běžně používaných výrazů.

Tak jako považuji za vhodnější výraz virtuální realita než iluze, tak si myslím, že je přesnější pojem transformace duše (pře-formování - přeměna duše z jedné formy na jinou formu, přeměna formy téže podstaty) než inkarnace duše. Slovo inkarnace – vtělení je omezující a tím i méně vhodné pro proces, kterému dává název.

Kdybychom se však drželi způsobu tvorby slova in-karnace, tj. v-tělení i u v-formování, dostali bychom slovo in-formace. To by asi bylo ještě přesnější pro proces, kterým duše prochází, ale slovo informace se již používá s jiným významem a tudíž by bylo zavádějící.

I když si myslím, že podobnost je to více než zajímavá. Vždyť vlastně nedochází k ničemu jinému než ke změně informací. Takže vlastně transformace duše je transinformací.

Z toho důvodů, že výraz reinkarnace je již natolik zažitý, budu ho používat i zde, ale ve smyslu výše uvedeném, tj. ve smyslu retransinformace.

I zde je nutné si uvědomit, že z pohledu vyšší úrovně pravdy se jedná rovněž o iluzi, o součást Kosmické hry. Přesto však opět z pohledu 3. úrovně pravdy - "Bytost - reinkarnace" je to realita, součást božího programu a my se této reality a podřízení se jejím zákonům nezbavíme pouhým konstatováním či uvědoměním si, že je to jedna ze součástí iluze.

Zejména my, jakožto bytosti - lidé, pro něž je určující 4. úroveň pravdy (člověk - čas a prostor), jsme těmto zákonům podřízeni a tak, jako pro oblast právních předpisů, tak i pro oblast přírodních a božích zákonů platí, že neznalost zákona neomlouvá.

Rozdíl je v tom, že u přírodních a božích zákonů nastane důsledek jejich působení vždy.

Opravdu těžko lze předpokládat, že např. gravitace si nevšimne, že jste zakopli a nepřinutí vás upadnout. A to, že byste měli šanci ji podplatit, už vůbec nepřichází v úvahu.

Z důvodů, které jsem ještě dostatečně nezkoumal (možná má na naši západní civilizaci vliv tradiční citace Bible, že bůh stvořil člověka k obrazu svému a z toho plynoucí nesprávný předpoklad, že způsob myšlení Boha je podobný našemu), má většina lidí tendenci klást boží zákony spíše na úroveň lidských zákonů než zákonů přírodních.

Z toho pak už je blízko k závěru, že působení božích zákonů je přibližně stejně nedůsledné a nepřesné jako těch lidských.

To je však velký omyl. Boží mlýny melou pomalu, ale jistě. I v lidové moudrosti je obsažen princip reinkarnačních zákonů.

Abychom byli důslední ve svém pochybování o velkých pravdách, položme si otázku. Proč reinkarnace?

Aby mohlo docházet k vývoji Bytosti (člověka) až k boží dokonalosti ke splynutí s Bohem. Ale proč?

Kdyby všemohoucí Bůh chtěl Bytost dokonalou, tak takovou prostě stvoří. To, že reinkarnace slouží k vývoji je rovněž jednou z iluzí.

Pro pokus o plné pochopení je nutno se podívat na teorii reinkarnace z pohledu všech 4 úrovní pravdy.

Smysl života z pohledu jednotlivých úrovní pravdy

Z pohledu 1. úrovně pravdy - "Bůh - Universum"

Reinkarnační zákony prostě slouží jako jedny z pravidel Kosmické hry, jako součást superprogramu superpočítače, který slouží stálému tvůrčímu procesu, stálému procesu věčně se opakujícího stváření Světa. Neexistuje žádný vývoj - vše je součástí Boha a Bůh nemůže být dokonalejší.

Pokud bychom připustili, že bůh není dokonalý, omezili bychom ho tím a omezený bůh není Bohem v tom nejširším smyslu (Já jsem všechno, to co je i není).

Kromě toho je nutno si uvědomit, že vše se děje současně, minulost, přítomnost i budoucnost.

A jak jinak vývoj zjednodušeně definovat než jako minimálně dva rozdílné stavy jsoucna v minimálně dvou různých časech. I z tohoto zorného úhlu vývoj neexistuje.

Z pohledu 1. úrovně pravdy - "Bůh - Universum" smyslem života je život. Dovolím si zde parafrázovat heslo olympijského hnutí - smyslem života není zvítězit - dosáhnout dokonalosti, ale zúčastnit se Kosmické hry jako spolutvůrčí prvek.

Z pohledu 2. úrovně pravdy - "Vědomí - Stvořený svět"

Bytost vstupuje jako částečka univerzálního Vědomí - Imanentního boha do reinkarnačního procesu, aby si vyzkoušela všechny principy a aspekty Stvořeného světa, aby si zahrála všechny role Kosmické hry a tak se poznala ve své celistvosti.

Z pohledu 2. úrovně pravdy - "Vědomí - stvořený svět" smyslem života je poznání. Poznání sebe sama ve své celistvosti a komplexnosti, čímž je míněna Bytost (ne člověk) vstupující do mnoha životů, v jejich mnoha podobách, z nichž pouze malá část rolí je role člověka.

Z pohledu 3. úrovně pravdy - "Bytost - reinkarnace"

Bytost prochází jako zdánlivě oddělená součást Boha uvědomující si sama sebe vývojem od nejnižší úrovně až po úroveň nejvýše dosažitelnou v rámci reinkarnací.

Jednotlivá vtělení pak jsou přirovnávána ke třídám ve škole. Když se někomu během jednoho života nepodaří pochopit učební látku určenou pro danou třídu, musí (a chce - protože Bytost ve své neinkarnované formě touží po vývoji) si danou třídu a učební látku zopakovat znovu.

Z pohledu 3. úrovně pravdy - "Bytost - reinkarnace" smyslem života je vývoj. Opět zdůrazňuji, že míněn je vývoj Bytosti od forem nejjednodušších a nejnižších, kterými mohou být subatomární částice, popř. nám dosud neznámé částečky "hmoty" (možná struny) až po formy, ve kterých jsou Bytosti na nejvyšším vývojovém stupni, ale ještě podléhají reinkarnacím a zákonům karmy.

Osobně nesdílím názor, že by tímto nejvyšším stupněm mohl být člověk.

Z pohledu 4. úrovně pravdy - "člověk - prostor a čas"

Člověk je podřízen zákonům karmy (zákonu příčiny a následku) a každý jeho čin či myšlenka mají své důsledky, které se projeví na osudu člověka v současném nebo v některém z budoucích životů. Opět velmi zjednodušeně řečeno to lze formulovat tak, že za dobré chování je člověk odměněn lepším osudem a za špatné chování horším osudem.

Z pohledu 4. úrovně pravdy - "člověk - prostor a čas" smyslem života je štěstí.

Použil jsem výraz štěstí pro jeho názornost a jednoduchost, ale vhodnější by pravděpodobně bylo uvést vnitřní klid a mír, harmonie, vyrovnanost, protože nejsou v tomto smyslu pod pojmem štěstí míněny materiální statky či úspěchy.

Štěstí je stav mysli člověka, ne stav tzv. reality, která člověka obklopuje. Je nutno hledat vyváženou harmonickou střední cestu mezi krajními polohami východního a západního stylu myšlení, jak štěstí dosáhnout.

Východní pól myšlení charakterizovaný pojetím „nic nechtít“ a západní protipól charakterizovaný pojetím „všechno mít“.

Pokud člověk nic nechce, týká se to i jeho vývoje. Takto absolutně pojaté „nic nechtít“ však odpovídá nižším vývojovým stupňům, kterými už bytost v nižších formách předcházejících člověku již prošla. Jestliže bychom tedy chápali z pohledu nejvyšší úrovně poznání, že smyslem života je život, přesněji vyjádřeno tvůrčí proces a naopak zjednodušeně řečeno smyslem je něco prožít, proč by potom nejvyšším smyslem našeho života měl být vývoj, jehož završením by bylo ukončení cyklu reinkarnací?

Přicházíme do tohoto života s tím, abychom tady něco prožili a pak bychom měli udělat hlavním cílem našeho života to, abychom unikli z koloběhu reinkarnací a už nikdy nic neprožili. Zdá se, že to není zcela logické. Tím nechci říct, že nemá žádný smysl práce na vlastním vývoji. Samozřejmě má. Jedna z her Velké kosmické hry je hra na reinkarnace a na vývoj a tím, že jsme se do této hry vstoupili, přijali jsme i její pravidla. Hlavním smyslem je si tvůrčím způsobem zahrát. Pokusím se o určité přirovnání s běžnou lidskou činností, kterou jsou hry. Až na „patologické vítěze“ (jejichž hrou je hra na vítěze) si velká většina lidí jde zahrát tenis, golf, fotbal, karty či šachy a budou hrát pravidelně i kdyby třeba stále prohrávali, protože je baví vlastní hra. To však není v rozporu s tím, že se snaží v rámci pravidel (někteří i mimo rámec) vyhrát.

Problémem zůstává stanovit, co je to dobré a co špatné chování. Hodnocení toho, co je dobré a co je špatné se samozřejmě velmi liší s jednotlivými kulturami a civilizacemi v jednotlivých etapách vývoje člověka. Kromě toho, co je dobré pro jednoho člověka, nemusí být dobré pro druhého i v rámci jedné kultury a civilizace.

Rozhodující pro každou dobu a civilizaci jsou však v tomto případě "boží" zákony a ne zákony dané společnosti. Každá Bytost jako součást Boha je má v sobě uloženy. Někdo hlouběji a proto je jen mlhavě tuší, někdo o nich ví velmi dobře a někdo v souladu s nimi žije. I zde platí, že neznalost (v tomto případě lépe neuvědomování si) zákona neomlouvá.

Záleží jen na nás, který ze smyslů života si vybereme jako určující pro tuto naši inkarnaci. Ani o jednom se nedá říci, že je méně nebo více pravdivější. Opět jen záleží na zorném úhlu pohledu, z které úrovně pravdy smysl života posuzujeme, což většinou závisí na vývojovém stupni, na kterém se nacházíme. V knihách "Hovory s bohem" je jedno doporučení boha: "Realizuj v životě tu nejušlechtilejší představu o sobě".

Krásná ukázka toho, že ani Bůh nedává přednost žádnému ze smyslů života. Je rozhodnutím každého člověka, co je pro něj nejušlechtilejší představa o této jeho inkarnaci. Z toho pak plyne i smysl jeho života.

Snad by se tedy dalo říci, že nejobecnějším smyslem života z pohledu lidské bytosti je realizovat tu nejušlechtilejší představu o sobě.

Boží spravedlnost

Na rozdíl od lidské spravedlnosti však boží spravedlnost není ani slepá ani krutá a důraz klade na hodnocení úmyslu a ne následky činu (abych alespoň částečně omluvil lidskou spravedlnost, je nutno konstatovat, že pro zjištění skutečných úmyslů "pachatele" má bůh daleko lepší prostředky než lidská společnost).

Názorným příkladem se mi zdají být kolektivní sporty, konkrétně třeba fotbal. Člověk si jde zahrát fotbal a přitom se více méně dobrovolně podrobuje pravidlům hry (společenským zákonům stanoveným pro hru zvanou fotbal).

Při hře nastane modelová situace. Hráč fauluje, zasáhne místo míče soupeřovu nohu. Nikdo z přítomných nepochybuje, že došlo k zákroku, který je v rozporu s pravidly hry. Problém však spočívá v tom, že pravidla stanovují za v podstatě jeden a týž čin až 3 možné následky podle úmyslu, který hráč měl.

Hráč chtěl skutečně zasáhnout míč a nepovedlo se mu to, ať už v důsledku vlastní nešikovnosti nebo šikovnosti protihráče nebo "náhody" (míč na špatném terénu jinak odskočil, hráč nešťastně uklouzl apod.).

Hráč chtěl soupeře zastavit, aby zabránil nevýhodné situaci pro mužstvo.

Hráč chtěl soupeře zranit.

Lidský soudce - fotbalový rozhodčí má velmi ztíženou situaci, protože hráč bude téměř vždy předstírat a usilovně tvrdit, že šlo o první případ a rozeznat pravý úmysl je většinou nad možnosti rozhodčího.

Bůh má naproti tomu situaci daleko jednodušší, protože on zná skutečný úmysl hráče vždy. On dokonce ví i to, co rozhodčí nemá v průběhu hry vůbec ani šanci zjistit. A to je motivace hráče - důvod, proč konal, tak jak konal ve snaze např. zranit soupeře.

Chtěl hráče zranit z důvodů pomsty (odvety za minulý zápas, za předchozí zákrok soupeře na něj či spoluhráče).

Chce za každou cenu vyhrát a snaží se vyřadit nejlepšího hráče soupeře.

Dostal takový pokyn od trenéra a má pocit, že jej musí splnit (aby nepřišel o místo v sestavě, aby dostal prémie, nebo protože je trenér pro něj taková autorita, že o jeho pokynech nepřemýšlí). Větvení by však mohlo pokračovat i dále, protože se může jednat o hráče, který peníze utrácí někde v kasinu, nebo hráče, který je nutně potřebuje pro svou nemocnou matku nebo dceru.

V této souvislosti si uvědomuji, kolik hráčů jde na hřiště s vírou v boha (alespoň to tvrdí a před vstupem na hřiště se nikdy nezapomenou pokřižovat) a pak nemilosrdně skolí soupeře takovým způsobem, že mu klidně mohou přivodit trvalou invaliditu.

Domnívám se, že přesto mnozí mají pocit, že jejich svědomí před bohem je zcela čisté. Není to poněkud zvláštní? A to dokonce tvrdí a věřím, že tomu opravdu věří, že jim i k vítězství dosaženému takovýmto způsobem dopomáhá bůh.

Boží hodnocení má tu velkou výhodu, že může provést hodnocení všech aspektů činu. Pro přesnost upozorňuji, že "boží hodnocení" provádí především bytost sama a ta samozřejmě zná všechny aspekty činu.

Z tohoto zorného úhlu pohledu platí současně dvě zdánlivě rozporná rčení - "neznalost zákona neomlouvá" i "nevědomost hříchu nečiní".

Působení božích zákonů je zcela důsledné a spravedlivé. Následkem za naše chování není v žádném případě trest v takovém smyslu, jako je chápán současnou lidskou společností a také např. jak je vykládán ve Starém zákoně.

Opět velmi zjednodušeně řečeno následkem božího hodnocení je to, že co činíme jiným, bude učiněno nám.

Poněkud přesněji, ten princip, který jsme naším jednáním umožnili prožít druhým, budeme zažívat sami. A tím principem může být zážitek jak bytosti trpící, tak i bytosti milované a šťastné a mnoho variant těchto dvou principů a mnoho variant dalších principů.

Čím je člověk na nižším vývojovém stupni, tím přicházejí karmické následky s větším zpožděním, někdy i několika, nebo mnoha životů. Naopak u lidí na vysokém vývojovém stupni se dostavují velmi rychle už i v současném životě, někdy takřka ihned.

Na příkladu teorie reinkarnace lze nejnázorněji ukázat a pochopit mnohaúrovňovost pravdy.

Pokud někdo touží po jedné jediné absolutní pravdě a není ochoten připustit možnost více úrovní pravdy a není ochoten či schopen připustit jejich současnou platnost, tak se obávám, že má velmi malou šanci alespoň zahlédnout obrysy Univerza v jeho celistvosti.

Znovu a opět musím zdůraznit ani jedna z pravd není méně platná než ty druhé (znovu připomínám model popsaný v Úvodu). Ani jedna z teorií snažících se vysvětlit smysl reinkarnací a smysl života není méně či více pravdivá než druhá. Jen a pouze je nutno bedlivě zkoumat, z které úrovně pravdy je nám jeden z aspektů absolutní pravdy předkládán.

Karma a svoboda rozhodnutí

Karma je vykládána jako zákon příčiny a následku. Není správné však chápat karmu jako zákon odplaty, jako zákon činu a trestu. Vhodnější je chápat karmu tak, že ten princip, který jsme svým jednáním umožnili prožít druhým, si prožijeme díky zákonům karmy v příštích životech my.

Z vyšší úrovně pravdy je možno na karmu rovněž pohlížet jako na jeden ze souborů pravidel Kosmické hry.

Není důvod se obávat karmy. Je to obdobné jako kdybychom se obávali jet autem, nebo na kole po silnici jen z toho důvodu, že není neomezeně široká, že má krajnice a vede nás krajinou. Občas stoupá, občas klesá, občas zatáčí doleva nebo doprava, někdy se v serpentinách i zdánlivě vrací.

Pokusy o vzepření se karmě také občas dopadají tak, jako když řidič v plné rychlosti jede rovně tam, kde silnice zatáčí. Následky pak většinou záleží na tom, co je za zatáčkou vedle silnice, zda stromořadí, horský sráz nebo měkká rovná louka.

Je velmi nepraktické mít představu, že je možno řídit auto pouze na asfaltové letištní ploše. Cesta, kterou nás vede naše karma je cesta správným směrem a naše karma nás nemůže vést jiným než správným směrem.

Bez "souhlasu" Bytosti nemůže být žádné její formě (inkarnaci - bytosti) ublíženo jinou bytostí.

Vždy se jedná o svobodné rozhodnutí Bytosti prožít si určitý princip, i když je tím principem třeba prožitá bolest, strach nebo jiná strast. Bytost (Nadjá) se rozhoduje, kdy skončí tento život, kdy již splnila úkoly pro tento život stanovené, kdy již prožila principy, které prožít měla.

Opačně se může stát, že určitý člověk nepřijme od jiného poskytované dobro (a mnohdy se to může zdát nepochopitelné pro nezasvěceného člověka), protože toto dobro není v plánu bytosti pro tento život.

To však nic nemění na hodnotě vlastního činu pro člověka, který čin spáchal, na jeho karmických důsledcích, ať už se jedná o dobro či zlo.

V těchto souvislostech je nutné se věnovat jedné ze základních otázek a to je otázka vztahu svobody rozhodování člověka a jemu danému osudu (karmě, předurčení).

Člověku je dána svoboda rozhodnutí. Ale tato svoboda je podmíněna genetickými předpoklady, výchovou, vlivem prostředí, vyspělostí inkarnované duše. To však jsou podmínky dané právě konkrétní inkarnací. Pro podmíněnost svobody rozhodnutí bych uvedl jeden velmi názorný příklad. Má milující matka s nožem v ruce svobodu rozhodnutí ukrojit chleba milovanému dítěti nebo mu tímto nožem vědomě ublížit?

Když sledujeme film, nebo divadelní hru, také vlastně nepochybujeme, že konkrétní postava má svobodu rozhodování, i když v pozadí sledování děje dobře víme, že rozhodnutí stvořil svým aktem autor.

Svoboda rozhodnutí a osudová předurčenost jsou dvě strany jedné mince. Člověk má relativně plnou svobodu rozhodnutí a zároveň podléhá karmě.

Protikladnost a rozpornost dvou tvrzení o téže věci by nás neměla překvapovat. I v současné fyzice je více takových případů. Nejznámější je pravděpodobně poznatek fyziky, že světlo má částicový i vlnový charakter, ačkoliv se to zdánlivě z povahy věci vylučuje. I jeden z nejuznávanějších teoretiků materialismu výslovně vycházel z jednoty protikladů.

Každý má plnou svobodu rozhodování jakožto subjekt činnosti, ale jeho dispozice k tomu, aby se rozhodl tak nebo tak, je podmíněna.

Pro plné pochopení je také nutno si uvědomit, že téměř nikdo se vědomě nerozhoduje – „budu šťasten nebo budu nešťasten“. Každý chce být šťastný, i když představy o štěstí se velmi různí. Ale způsob, jak dosáhnout štěstí, je již otázkou rozhodnutí.

Jaký však bude mít toto konkrétní rozhodnutí vliv na osud člověka je již do značné míry ovlivněno karmou.

Všichni známe případy, kdy určité rozhodnutí se po určitou dobu a někdy i dost dlouhou zdálo jako jednoznačně špatné, aby se nakonec ukázalo jako nejlepší možné a samozřejmě známe i případy opačné.

Svým rozhodnutím měníme i minulost a tak i podmíněnost. Pokusím se rozvést tuto myšlenku velmi důležitou pro pochopení celého paradoxního vztahu svobody rozhodnutí a předurčenosti osudu.

Každým rozhodnutím se dle modelu jsoucna uváděného v této knize mění nejen přítomnost a budoucnost, ale i minulost. My si však tyto změny neuvědomujeme a ani uvědomit nemůžeme, protože se změnou minulosti se mění i naše poznání o této minulosti.

Už nejsme schopni si „vzpomenout“ na minulost před změnou, protože ta už prostě neexistuje a ani nikdy neexistovala.

Z toho plyne, že i přes podmíněnost svobody rozhodnutí karmou, není ani karma zcela nezměnitelná.

Hluboce chápajícím a moudrým rozhodnutím nebo spíše rozhodováním můžeme změnit sebe a tím i vícedimenzionální Bytost, jejíž jsme součástí, natolik, že se změní částečně i minulost a tím i minulostí daná podmíněnost svobody rozhodování.

Takto můžeme zmírnit nebo dokonce změnit karmu.

Většinou se samozřejmě nejedná o jedno jediné rozhodnutí, ale o dlouhodobý proces mnoha rozhodnutí a jejich vzájemného ovlivňování se s podmíněností daných karmou.

Abychom mohli zmírnit či změnit svou karmu, musíme vědomě začít pracovat na změně sebe sama. Musíme vědět i jak a na čem pracovat. Jsou sice uváděny případy boží milosti, kdy tomu tak zdánlivě není, jedná se však o případy, kdy k této vědomé práci došlo v minulých životech.

Myslím, že základní znalost karmy pro současný život této práci může velmi pomoct. Za jeden z nejvhodnějších prostředků získání těchto informací považuji správně prováděnu regresní terapii. Zdánlivý paradox však spočívá v tom, že i schopnost poznat nutnost změny sebe sama je dána mimo jiné předchozími životy, a tedy i podmínkami dané inkarnace.

Z hlediska vývoje každého člověka a případně i řešení konkrétní situace mohou nastat 4 základní varianty.

Schopnost rozhodování k určité činnosti, případně i nečinnosti má 2 složky.

složku poznání - člověk je schopen objektivně zhodnotit situaci a zná „správné řešení“ situace (pro zjednodušení při dalším používání - člověk ví)

složku volní - člověk je schopen realizovat „správné řešení“ situaci ať už činností nebo nečinností (pro zjednodušení při dalším používání - člověk může)

Kombinací těchto dvou složek mohou nastat 4 základní varianty:

ví a může

neví a může

ví a nemůže

neví a nemůže

Každý z nás má svobodu se kdykoliv rozhodnout, že už se nebude inkarnovat, ale musí se dostat do kategorie „ví a může“.

Reinkarnace jsou rovněž určitou součástí kosmické hry a jako každá hra má i tato svá pravidla, která se vztahují na účastníky této hry. Svobodná vůle spočívá v tom účastnit se nebo neúčastnit, ale svobodná vůle již nespočívá v tom, zda dodržovat nebo nedodržovat její pravidla.

Možnost svobodně se rozhodnout je takřka neomezená. Je omezená pouze možností ostatních bytostí svobodně se rozhodnout.

Když je člověk svým vědomím součástí stvořeného světa, tak je obklopen vším, celým stvořeným vesmírem, tedy vším, co není já. V tomto okamžiku je omezen ve své absolutní svobodě vším, co není já, tedy zbytkem světa. Když je součástí absolutního nekonečného nic, není omezován ničím, a proto je absolutně svobodný.

Stupeň svobody vůle je dán stupněm poznání. Ti, co mají nízký stupeň poznání, jsou i přes zdánlivou svobodu vláčeni osudem a neznají skutečné motivy svých rozhodnutí a jednání. Pokud nemají potřebné informace, chápou mnoho věcí jako náhodu, nebo zlý osud a nemohou se rozhodovat svobodně.

VII. kapitola - Stvořený svět

Stvoření světa

Co je tím podnětem, který předchází stvoření Světa - rozběhnutí superpočítače Stvořitele - Světové mysli, jinak řečeno, proč došlo ke stvoření Světa? Tento problém je opět mimo možnosti lidského chápání, přesto se pokusím více či méně věrně citovat ezoterní nauky.

Bůh (transcendentální) chtěl poznat sama sebe. Chtěl se na sebe podívat, a proto stvořil Svět.

Bůh chtěl poznat to, co je a proto stvořil to, co není.

Bůh ve své transcendentální podobě „cítil“ svou nekonečnou kapacitu, a aby vyzkoušel svůj nekonečný potenciál, stvořil Svět.

Zcela úmyslně zde používám slovo Svět, protože je to širší pojem než Vesmír. Jen upozorňuji, že slovem „svět“ tu je míněno veškeré všechno s výjimkou transcendentálního Boha.

Zde se opět výrazně projevují omezení lidské mysli, která je pouze schopna zformulovat otázku. I pouhá formulace této otázky však vychází z podsouvání lidských vlastností Bohu, z obtížnosti lidskou myslí pochopit absolutní neomezenost Mysli, Boha.

Když Bohu podsouváme, že má nějaký důvod pro stvoření Světa, předpokládáme, že má přání, že má něčeho nedostatek a tím ho omezujeme. Omezený bůh však není Bohem.

Předpoklad, že Světová mysl tvoří cokoliv pro uspokojení vlastní potřeby, je z logiky věci nesmyslný, protože jak Bůh, který je absolutně dokonalý a absolutně neomezený, může získat něco navíc ke své dokonalosti a neomezenosti.

Otázku o účelu stvoření nemá vůbec smysl aplikovat na Světovou mysl. Stvořený Svět je, vždy byl a vždy bude přirozenou součástí Boha. Neustávající stváření Světa je přirozenou vlastností, základním rysem Světové mysli. Žádné rozhodnutí o stvoření Světa nikdy nebylo.

Model Světa Bytostí

Vše, co někdo někdy vymyslel, se ve stvořeném Světě realizovalo, realizuje nebo bude realizovat, protože Svět stejně není nic jiného než myšlenka.

Ve stvořeném Světě je nekonečně mnoho Bytostí a tím i bytostí všech stupňů a úrovní v nekonečně mnoha vesmírech.

Jednotlivé stavy Bytostí (které tvoří ve svém souhrnu Vesmír), udávající tu konkrétní minulost, přítomnost a budoucnost Vesmíru, jsou jako kvantové stavy Vesmíru.

Je nutno si stále uvědomovat, že vše je virtuální realita, nejen náš "reálný svět", ale i tzv. astrální svět, popř. vyšší světy (vyšší dimenze), světelné bytosti, andělé apod. Vše je mentální projekce Světové mysli. Upozorňuji na to z toho důvodu, že častokrát je pojem iluze (Mája) vztahován pouze na tento hmotný svět

Všechno je iluze. Vše je pouze virtuální realita. Ale virtuální realita a iluze není pouze tento "reálný vesmír", ale i všechny tzv. vyšší světy, jako astrální a světy vyšších dimenzí, popř. úrovní. Na druhé straně však, i když vše je jen virtuální realita, není žádná jiná realita, a proto pro nás tento hmotný fyzický Vesmír je realitou a musíme k němu tak přistupovat.

Vzájemné působení entit je dáno tím, že fungují vzájemně provázaně obdobně jako jednorozměrné struny napnuté časem a prostorem. Bytost je vždy určitou strunou v časoprostoru, na kterou působí ostatní struny - Bytosti a ona působí na ně.

Čím je impuls působící na Bytost vzdálenější v čase i prostoru, tím má menší vliv, záleží však i na velikosti impulsu (náraz velkého meteoru do neobydlené planety vzdálené sluneční soustavy se u nás téměř nemusí projevit, exploze hvězdy téže sluneční soustavy pro nás může mít zcela zásadní důsledky. Pro lepší porozumění tomuto modelu je následující obrázek (viz obr. č. 17).

Obr. č. 17

 Působení jednotlivých Bytostí na celkový systém je v tomto modelu vyjádřeno "tlakem" jednotlivých strun (Bytostí) na své okolí. Konkrétní čin (chápán čin v co nejširším slova smyslu, v tomto pojetí je i myšlenka činem) konkrétní Bytosti se projeví "tlakem" na Bytosti (struny) v nejbližším okolí, které tento tlak zase přenáší na nejbližším okolí.

Tak se vliv tohoto činu šíří přes blízké Bytosti v čase a prostoru asi tak, jako když hodíte kámen do vody a pozorujete kruhové vlny šířící se od místa dopadu kamenu do vody. A obdobně jako u vln na vodě se i v tomto strunném modelu velikost vzruchu (vln) s narůstajícím časem a vzdáleností snižuje a jeho působení na Bytosti vzdálené v času a prostoru je dána velikostí původního vzruchu.

Rozdíl oproti příkladu s kamenem hozeným do vody spočívá v tom, že v našem strunném modelu je možné působení i pouze jedním nebo dvěma směry a šíření vzruchu systémem je významně ovlivňováno i protipůsobením nebo spolupůsobením ostatních Bytostí (vhození dalších kamenů do vody v blízkosti dopadu prvního kamene).

Z tohoto modelu plyne vzájemná provázanost a spjatost všech Bytostí, která nedává prostor pro "náhody". Celkem jednoduše lze z tohoto modelu pochopit, že celková složitost vzájemných vazeb všech Bytostí je uspořádána tak, že není třeba supergeniálního šachisty, který by byl schopen spočítat nekonečně mnoho tahů dopředu pro všechny Bytosti tak, aby pak na základě všech vzájemně skloubených tahů všech Bytostí bylo dosaženo kýženého výsledku.

Dokonce není ani nutno předpokládat pro dosažení kýženého výsledku supergeniálního programátora, protože je možno kýženého výsledku dosáhnout nastavením požadované situace v příslušném bodě časoprostoru a nutné výchozí podmínky pro tento výsledek se již samy nastaví působením výsledného vzruchu do "minulosti".

Připomínám, že stále vycházíme z předpokladu, že minulost, přítomnost a budoucnost probíhají současně.

Bůh ve významu Stvořitel může stanovit budoucnost pro určité místo časoprostoru a vzhledem k tomu, že změna budoucnosti mění i přítomnost a minulost, není nutno přesně stanovit jednotlivé prostředky nutné k dosažení cíle. Takže stanovený cíl ovlivňuje použité prostředky. Je to obrácená teze, že použité prostředky ovlivňují dosažený cíl.

Celkem snadno je možno si to představit na analogii s počítačovou hrou. Programátor může hru vytvořit tak, že ať zvolíme jakoukoliv variantu pokračování, vždy se nakonec dostaneme ke stejnému cíli. Otázkou je jen kdy a s kolika body. Ostatně takto je vytvořeno mnoho počítačových her.

Při představě takovéhoto modelu jsoucna je nutno se oprostit od všech dogmat typu - "budoucnost nemůže ovlivnit minulost". V našem modelu jsoucna to možné je, protože vše se odehrává současně a vše se navzájem ovlivňuje.

Následující obrázky jsou modely současně existujících pravděpodobnostních budoucnostní, přítomností i minulostí.

Výchozím bodem je přítomnost označená kroužkem a směrem nahoru jsou pravděpodobnostní budoucnosti. V každém bodě, kde se stýkají dvě úsečky je možnost bytosti zvolit si určitou cestu - až do okamžiku rozhodnutí pravděpodobnostní budoucnost.

Výchozím bodem je přítomnost a směrem nahoru jsou pravděpodobnostní budoucnosti a směrem dolů pravděpodobnostní minulosti.

Na tomto obrázku je model vícedimenzionální bytosti, která obsahuje všechny alternativy minulosti, přítomnosti i budoucností dané bytosti s tím, že pro přesnější představu je nutno tento dvoudimenzionální model chápat jako maximální zjednodušení čtyřdimenzionálního modelu, ve kterém výchozí a koncový bod jsou totožné, což lze lépe znázornit na válci.

Tento model je možno aplikovat i na život lidské bytosti, na „vývoj“ (uvozovky jsou použity proto, že vzhledem k tomu, že vše se odehrává současně, vývoj v podstatě neexistuje) lidstva, Země, Galaxie, Vesmíru, na vývoj vědomí lidstva, Země, Galaxie, Vesmíru.

Čas v našem lineárním pojetí neexistuje. Vše se odehrává současně. Minulost, přítomnost i budoucnost se odehrává najednou. Pouze náš nedokonalý způsob vnímání je schopen je vnímat pouze postupně. Neexistuje pouze jedna varianta minulosti, přítomnosti i budoucnosti. Existuje mnoho variant, které jsou neustále tvořeny současně.

Přítomnost vnímáme pouze jako jednu variantu, protože naše nedokonalé vědomí je koncentrováno na jednu variantu přítomnosti. Ve stavu velmi rozšířeného vědomí je možno vnímat současně i několik variant přítomnosti, vnímat žití několika životů v jeden okamžik. Zrovna tak si „pamatujeme“ z variantních současně tvořených minulostí pouze tu minulost, která vedla k té přítomnosti, kterou naše vědomí momentálně vnímá, na níž je soustředěno ohnisko jeho koncentrace.

Variantních budoucností je tvořeno mnoho, ale zdaleka ne všechny jsou možným „pokračováním“ té jediné námi vnímané přítomnosti. Pro budoucnosti, které jsou možnými pokračováními vnímané přítomnosti, je používán název pravděpodobnostní budoucnosti. Ve stavu rozšířeného vědomí můžeme vnímat některou z pravděpodobnostních budoucností případně i více pravděpodobnostních budoucností.

Schopnost jasnovidectví je tak schopnost vnímat některou ze současně probíhajících variant budoucnosti. Schopnost dobrého jasnovidectví, je schopnost vybrat z vnímaných variant budoucnosti tu nejpravděpodobnější. Čím je situace před hledanou budoucností složitější, tím je více variant budoucnosti a každá z nich se tak stává méně pravděpodobnou. Proto nelze jasnovidce považovat za podvodníka, když se realizuje jiná varianta budoucnosti, než kterou on skutečně jasnovidně zřel. Mluvím o skutečném jasnovidci se skutečnými jasnovidnými schopnostmi a ne o podvodnících, kterých je taky dost. Rozhodující pro kvalitu jasnovidce tak jsou jasnovidné vidění pravděpodobných variant budoucnosti a intuice při výběru nejpravděpodobnější budoucnosti.

Z výše uvedeného plyne, že stále v každém okamžiku se paralelně současně s naší přítomností tvoří mnoho variant budoucnosti, z nichž jedna je tou budoucností, ke které zamíří naše přítomnost. I když je mnoho variant budoucnosti, jsou některé z nich pro nás pravděpodobnější. I když se asi nedá zcela vyloučit možnost, že se zítra ráno probudíme na druhé straně naší Galaxie, přece jen pravděpodobnost, že se zítra ráno probudíme doma ve své posteli, nepoměrně větší. A možnost, že se zítra probudím sice doma ve své posteli, ale na druhé straně Galaxie, také asi nebude nejpravděpodobnější.

Jak funguje princip vazeb mezi budoucností, přítomností a minulostí?

Vše se odehrává současně a vše se i vzájemně ovlivňuje. Co je rozhodující pro to, která z pravděpodobnostních budoucností se „bude realizovat“ jako pokračovatel naší přítomnosti? Rozhodující je rozhodnutí, kterou z alternativních přítomností a následně i budoucností zvolíme. Jedná se o mentální čin, o myšlenku, která tvoří realitu. Nutno si však uvědomit, že zdaleka ne vždy musí nastat námi volená budoucnost, protože kromě naší volby budoucnosti jsou tu i volby budoucností ostatních bytostí, které mohou případně díky své větší síle a váze změnit tok událostí tak, že nenastane námi chtěná budoucnost.

Dalším zajímavým aspektem této konstrukce je i to, že můžeme svým rozhodnutím ovlivňovat (tvořit, volit) nejen nejbližší budoucnost, která bezprostředně následuje po přítomnosti, ale můžeme silou své myšlenky, která je tou skutečně tvůrčí silou vesmíru, ovlivňovat (tvořit, volit) i budoucnost vzdálenější. Výhodou tohoto řešení je, že tvůrčí představivostí tvoříme či volíme přímo obraz vzdálenější budoucnosti, který uspokojuje některé naše potřeby či přání, tj. představujeme si či volíme koncový stav a nemusíme tak detailně znát jednotlivé kroky, které povedou k požadovanému cíli. Vzhledem k tomu, že vzdálenější budoucnost ovlivňuje méně vzdálené budoucnosti a ty zase ovlivňují naší přítomnost, tak naše vize budoucnosti tvoří i naší přítomnost. Tvoří ji však na základě vyšších principů fungování vesmíru a ne na základě naší detailní znalosti věci a tím i volby přesných kroků a rozhodnutí, které by vedly ke kýžené budoucnosti.

Cestu životem lze připodobnit k cestě bludištěm, kde výchozím bodem je narození a koncovým bodem je smrt. Naše cesta životem a její alternativní varianty má svá omezení a hranice, tak jako bývají ohraničeny i bludiště. Tyto hranice omezují naše pravděpodobnostní minulosti, přítomnosti a budoucnosti a tím do určité míry stanovují základní obraz našeho života. Mezi narozením a smrtí putujeme „bludištěm“ a dostáváme se na rozcestí, kde máme více variant rozhodnutí příštím směru naší cesty. Použití tohoto vizuálního modelu je možné pouze v třídimenzionálním časoprostoru, kde jsou dvě dimenze prostorové a jedna časová. Modrý bod je bytost.

Pro případné nedorozumění upozorňuji, že v tomto modelu bludiště nelze chápat nejkratší cestu od narození do smrti jako nejkratší život, ale jako cestu, kterou nejvíce dosáhneme toho, co od života očekáváme.

Na tomto modelu je možno snáze si vysvětlit i naší komunikaci s vyšší inteligencí, či jak někdo říká s bohem. Bůh nám neříká, ty musíš jít touto cestou nebo tě potrestám, protože pak by to nebyl vševědoucí a všemohoucí bůh. Bůh nám odpovídá na naše modlitby, prosby a dotazy tím, že říká, jestliže v životě chceš něčeho dosáhnout (chceš se dostat do konkrétního bodu bludiště) je nejkratší cesta tato. To však neznamená, že bůh preferuje některou z našich cest.

Z pohledu bytosti je v tomto dvourozměrném prostoru vidět pouze nejbližší cesta a na křižovatce pouze nejbližší (míněno v tomto modelu ne ve skutečném životě) dva nebo tři variantní směry a bytost má možnost si vybrat jednu z nich. Vícedimenzionální bytosti, vyšší inteligence, případně i lidé ve stavu rozšířeného vědomí jsou schopny vnímat „naše bludiště“ i z třetího (v tomto modelu, jinak čtvrtého) prostorového rozměru a proto jsou schopny vnímat i to, co nás čeká při zvolení konkrétního směru na další křižovatce a případně i dalších křižovatkách.

 Tato vědomí „vidí“ naše pravděpodobnostní budoucnosti a tak jsou schopny do určité míry i předvídat to, co nás čeká v tzv. budoucnosti. Navíc k tomu často mají i informace o našich dosavadních rozhodnutích o našich volbách na předešlých křižovatkách a tak i možnost vytvořit si obraz toho, jak budeme pravděpodobně reagovat na určitou situaci. Rozhodnutí, kterým směrem se vydáme na křižovatce, kterou cestu zvolíme, je však pouze na nás. Jen my rozhodujeme, kterou z pravděpodobnostních budoucností, které máme k dispozici, si zvolíme. Z použitého modelu plyne, že nejvíce variant máme uprostřed života a nejméně na začátku a na konci života. Pokud však již jsme uprostřed života a tudíž v určitém bodě „našeho bludiště“, vzhledem k našim předchozím rozhodnutím již zdaleka nemáme možnost prožít všechny varianty, které jsme měli k dispozici v době narození.

Nelze však zapomínat, že složitost tzv. předvídání budoucnosti spočívá v tom, že naši cestu životem neovlivňují pouze naše rozhodnutí a volby, ale také rozhodnutí a volby ostatních bytostí.

Čas neprobíhá lineárně, ale má cyklický charakter. Přesnější model času je obraz spirály, která se skládá ze spirály, která se skládá ze spirály, která…

Při představě takovéhoto modelu jsoucna je nutno se oprostit od všech dogmat typu - "budoucnost nemůže ovlivnit minulost". V našem modelu jsoucna to možné je, protože vše se odehrává současně a vše se navzájem ovlivňuje.

I v této souvislosti znovu považuji za nutné připomenout, že model jsoucna uváděný v této kapitole může být ve zdánlivém rozporu s modely jsoucna předložené v jiných kapitolách. Důvodem je to, že každý model se pokouší zachytit jiný aspekt jsoucna a to ještě způsobem zjednodušujícím tak, aby byl srozumitelným pro běžného člověka.

Ostatně s tímto problémem se potýká i moderní fyzika a není to ještě proto důvodem pro odsouzení jednoho z modelů jakožto nepravdivého, nebo důvodem pro vyslovení závěru, že Svět je nesmyslný.

Model Stvořeného světa z jednotlivých entit vědomí je analogický modelu jsoucna dle teorie strun.

Zjednodušeně řečeno dle teorie strun jsou prazákladem veškerého Vesmíru jednorozměrné struny, které podle toho jakým způsobem vibrují, jsou tou nebo onou částicí.

V našem modelu strun - Bytostí jsou také prazákladem jsoucna struny - Bytosti jakožto stejnorodá "látka". Ty pak podle způsobu vibrace se projevují jako jednotlivé bytosti v konkrétní inkarnaci.

Jak jsem již uvedl v V. kapitole komplexní model jsoucna zobrazený v této knížce, při vhodném použití může fungovat obdobně jako Mendělejevova soustava prvků. Když hledáte odpověď na určitou otázku při znalosti tohoto modelu jsoucna jakožto uceleného systému, je důležité tuto otázku správně umístit do systému - modelu jsoucna a odpověď již sama vyplyne ze vztahů s okolními body systému. Vědomě jsem neuvedl "správná" odpověď, protože to by vycházelo z předpokladu, že i mnou uváděný model jsoucna je správný, což si netroufám takto jednoznačně tvrdit.

Pro názornost uvedu příklad.

Otázka: "Je možno se po inkarnaci do člověka znovu inkarnovat do zvířete?" Pokud si vybavíme model jsoucna uváděný v této knížce, uvědomíme si, že vše se děje současně, že minulé, přítomné i budoucí životy probíhají současně, takže z tohoto pohledu otázka nemá smysl.

Z modelu Bytosti jako jednorozměrné struny, kde jediným rozměrem je čas, je vidět, že na časové ose představující zároveň vývoj Bytosti, nemůže logicky následovat po vyšším vývojovém stupni nižší vývojový stupeň (za předpokladu, že považujeme člověka za vyšší vývojový stupeň než zvíře, což tak i z pohledu naší každodenní zkušenosti bohužel vždy nevypadá).

Z toho je vidět, že otázka nemá jednoznačnou odpověď.

VIII.      kapitola – Universum

Jednota Univerza a dvojnost Stvořeného světa

Jednota Univerza a dvojnost Stvořeného světa. Tato boží dichotomie je jeden z nejnáročnějších aspektů jsoucna na pochopení a představu.

Dvojnost Stvořeného světa musíme chápat jako jeden ze základních principů Kosmické hry na stvoření a stváření Světa. Proč existují protiklady dobro a zlo, černý a bílý, studený a teplý.

Bez dvojnosti by nebyl tvůrčí proces, nebyl by pohyb, vývoj, prostor a čas (bez nahoře není dole, bez vlevo není vpravo, bez minulosti není budoucnost, bez předtím, není ani potom).

Avšak tato dvojnost je zároveň jednotou. Tak jako magnet nemůže mít pouze jeden pól, a přestože má póly dva, je to stále jen jeden homogenní magnet, tak ani není dobra bez zla, tma bez světla, teplo bez zimy. Z toho pak musíme pochopit, že neexistuje zlo samo o sobě, ale pouze jako součást dobra. Kdybychom nepoznali zlo, nemohli bychom ani poznat dobro.

Bez pocitu neštěstí neexistuje ani pocit štěstí. Ten, kdo je obklopen pouze přepychem, je schopen poznat, že žije v přepychu teprve tehdy, když pozná nepřepych. Zdravý žijící mezi zdravými pozná, co je to zdraví, až když zažije na sobě nebo svém okolí nemoc. Co to je láska, můžeme pochopit, jen když poznáme to, co láska není.

Představa, že je možno být věčně šťastný v dvojném světě, je jen součástí iluze. Bohužel tato nepřesná představa je šířena i některými esoterickými naukami a směry New Age. K tomu, aby člověk byl šťastný, musí být občas nešťastný. Je možno dosáhnout vnitřního klidu, harmonie, zbavit se touhy, chtění, egoismu, ale není možno dosáhnout permanentního pocitu štěstí.

Bez dvojnosti by Stvořený svět nejenže neměl smysl, ale ani neexistoval.

Vhodnější by bylo možná najít jiný výraz místo výrazu jednota, protože i pojem jednota je svým způsobem omezující a nevyjadřuje přesně skutečnost.

Jako analogii s magnetem je možno představit si kouli, kde uvnitř je kladný pól a směrem k povrchu se mění na záporný pól, který se na povrchu koule jeví na každém místě jako pól s kvalitou odlišnou od jiného místa. Povrch se pak jeví jako pólově různorodý.

Tato různorodost pólů je za použití principu dvojnosti nepředstavitelná.

To znamená, že vhodnější by byl výraz širší než jednota, něco jako jednota i mnohost dohromady. Bohužel se obávám, že takovýto výraz žádná lidština nemá.

Pojmy jako pól a kladný či záporný jsou zde použity z nedostatku jiných vhodných pojmů.

Mysl – tvůrce času

Tvrzení že čas neexistuje, je nepřesné. To co neexistuje, je absolutní nezávislý lineárně plynoucí čas. Je nepochybné, že představa času na nás nezávisle (případně na ničem) lineárně plynoucího je v nás natolik hluboce zakořeněna, že jakákoliv jiná varianta se nám zdá nesmyslná.

Jedna z uznávaných definici času říká:

Čas je jedna ze základních fyzikálních veličin, jíž se měří vzdálenost mezi událostmi na první souřadnici (souřadnici času) časoprostoru. Čas se dá také definovat jako neprostorové lineární kontinuum, v němž se události stávají ve zjevně nevratném pořadí. Jako takový je podstatnou složkou struktury vesmíru.

Podstatné na těchto definicích je, že události se odehrávají v čase.

Pokud se však soustředíme na to, čím se měří vzdálenost mezi událostmi, zjistíme, že se měří vzdáleností mezi jinými událostmi, tedy jedná se o definici v kruhu. Představme si pro názornost, že měříme čas klasickými hodinami s ručičkami. Jednotka času je pak dána pohybem vteřinové ručičky. To však rovněž není nic jiného než dva rozdílné stavy vteřinové ručičky, tudíž dvě události. Čím bychom však mohli změřit vzdálenost mezi těmito dvěma událostmi? Opět pouze jinými hodinami s jinými událostmi. I kdyby se jednalo o atomové hodiny, vždy jednotka času bude vymezena dvěma událostmi.

Co kdybychom tedy vytvořili myšlenkovou konstrukci, ve které by došlo k obrácení vztahu mezi událostmi a časem. Představme si, že to není tak, že čas měří vzdálenost mezi dvěma událostmi, ale naopak, že čas vzniká v závislosti na tvoření těchto dvou událostí.

Jinými slovy a z jiného zorného úhlu se toto obrácení spojitosti dá vyjádřit i tak, že není „pravdivé“ tvrzení, že vědomí (mysl) tvoří realitu v nějakém na ní nezávislém čase, ale že „pravdivé“ je tvrzení, že mysl tvoří události a na nich závislý čas.

Božská Světová mysl, jejíž tvůrčí součástí jsou i naše mysli, tvoří veškerou realitu, tedy nutně i prostor a čas. Z toho plyne, že i čas je tvořen vědomím (myslí). Jsem si vědom, že není jednoduché rezonovat s myšlenkou, že čas nezávislý na vědomí (ve smyslu na žádném vědomí) neexistuje, ale pokud vyjdeme z výše uvedených premis, mám za to, že jiný závěr není logický.

Jestliže je Svět myšlenkou Boha, tak i prostor a čas jsou myšlenkou Boha. Když Bůh nemyslí, tak čas nejen, že neběží, ale ani neexistuje. Z tohoto pojetí plyne i jeho relativita, protože čas tak běží vždy v závislosti na myšlence, na „pohybu“ informací. Proto čas plyne každé bytosti (v tom nejširším smyslu slova) relativně jinak v závislosti na touto bytostí vnímanou a tvořenou hustotou informací v konkrétním bodě (formě a dimenzi) Světa. Tím je míněna nejen rychlost, ale i směr času.

Jsem si vědom, že tato koncepce (bez ohledu na její možnou či nemožnou pravděpodobnost) je velmi obtížně představitelná vzhledem k celému našemu dosavadnímu poznání.

Jaká je situace, když ještě čas a prostor neexistují, před tzv. velkým třeskem? Vyjdeme-li z filozofické koncepce, ve které je Svět myšlenkou Boha, pak se dá předpokládat, že Bůh existoval již před velkým třeskem a že již před velkým třeskem myslel, tj. stvářel Svět. Jestliže dochází k tvorbě, dá se dle našich dosavadních představ předpokládat, že probíhají v čase. Jakákoliv změna stavu probíhá v určitém čase.

Ale, co když se tuto myšlenku pokusíme obrátit. Čas jako takový sám o sobě neexistuje a pomiňme v této úvaze jeho neexistenci vázaností na prostor či hmotu (existenci nějakého hmotného vesmíru).

Čas v tomto pojetí (schopnosti jej vnímat) je projevem změn, projevem pohybu. Jakákoliv změna se dá vyjádřit jako přírůstek, úbytek či změna informací. Zjednodušeně se dá říct, pokud se nic neděje, čas neběží.

Je důležité vnímat rozdíl mezi časem (jeho během) a měřením času. Pokud se nic neděje, tak „nejdou“ ani hodiny. Uvědomuji si, že následující konstrukce vypadá neobvykle, ale představme si Svět, ve kterém není nic jiného než jedny virtuální hodiny. Virtuální proto, abychom mohli abstrahovat i od pohybu molekul, atomů, elektronů apod., pokud by se jednalo o skutečné hodiny. Jestliže tyto virtuální hodiny nejdou, nedochází k žádné změně stavu, ke změně informací a čas neběží, dalo by se říct, že neexistuje. V okamžiku, kdy se rozejdou, počne běžet i čas. Nedá se říct, že hodiny nešly nějakou dobu, protože žádná doba (čas mezi jednotlivými změnami stavu hodin) neexistuje. Není ho ani čím měřit, protože žádné jiné události, pomocí nichž bychom čas měřili, v tomto Světě neexistují.

Koncepce takto pojatého času vysvětluje přijatelně logicky jinak pro nás zdánlivě nevysvětlitelné jevy. Například zcela jiné plynutí času v období mezi životy, zdánlivě nepochopitelné přesuny v čase, mimo jiné při přechodech mezi alternativními časoprostorovými soustavami (návraty z různých jeskyň, kdy čas zde plyne mnohem rychleji než cestovateli tam, či obráceně).

Ve stavech rozšířeného vědomí jsme schopni prožít celé životy, případně žít několik životů současně, zatímco v této naší realitě „uběhnou“ minuty či hodiny. To samé je i při NDE (zážitky blízké smrti), kdy si během velmi krátké doby (měřeno obvyklým časem této naší reality) „dočasně mrtví“ prožijí celý svůj život.

Zajímavé z tohoto pohledu jsou i neuvěřitelně rychlá vyléčení ran přírodními léčiteli, kdy se rána hojí přímo před očima. I toto se dá pochopit tak, že léčitel svou myslí vytvořil velmi rychlý čas (možná přesněji ovlivnil zrychlení času) pro určitou zraněnou část těla, takže zranění se léčilo relativně normálně ve svém subjektivním čase, ale podstatně rychleji vůči času okolních subjektů (vědomí). Toto zrychlení času se dá vyjádřit jako zhuštění informací procesu léčení.

Rychlost času je dána hustotou informací (událostí). Proto dochází nyní na Zemi ke zrychlování času. Je zde mnohem více bytostí a tudíž i různých myslí než dříve a kromě toho tyto bytosti vnímají mnohem více informací než dříve.

Vědomí (mysl) funguje jako stroj času. Stroj času je popisován jako stroj na přesun časem, ale je možné, že přesnější bude formulace, že stroj času je stroj čas vytvářející. Takovým strojem je dle této hypotézy každé vědomí.

Běh času je závislý na toku informací a je relativní. Každé vědomí (vědomí v tom nejširším možném slova smyslu) má svůj vlastní relativní čas, který je závislý na „hustotě informací“. Jsou známá úsloví „čas se vleče“ nebo „rychle utíká“. Vleče se, pokud je málo vjemů, málo informací a utíká rychle, pokud je informací hodně a i toto je relativní vzhledem k jednotlivým subjektům. Například jsou lidé, jímž 90 minut fotbalového utkání bude připadat jako věčnost (pokud nebudou mít možnost vnímat jiné informace) a jsou lidé, kterým ta samá doba uteče velmi rychle.

Pro každý svým způsobem uzavřený systém ubíhá čas relativně nezávisle na časech jiných systémů. Například i pro jednotlivé společnosti a civilizace na Zemi, nebo i pro jednotlivé orgány lidského těla, pro každou buňku nejen našeho těla a samozřejmě i pro jednotlivé bytosti, včetně zvířat a rostlin. Vědci tvrdí, že jednotlivé orgány v těle mají různé stáří, což odpovídá i mé zkušenosti. Z toho důvodu je možná trochu zavádějící srovnávat délku života jednotlivých živočichů, rostlin i člověka měřenou jakýmsi relativně absolutním časem zavedeným dohodou pro většinu lidí na Zemi.

Z tohoto pohledu je zajímavé vnímání času tzv. domorodými kulturami, které se odlišuje od našeho běžného vnímání času poměrně podstatně.

Tato hypotéza vysvětluje mnohé zdánlivě nevysvětlitelné jevy.

Teorie o zrychlujícím se čase dostává ve světle této hypotézy nový rozměr, protože je nepochybné, že hustota informací rapidně vzrůstá. Hustota informací celkově v globálním prostoru Země už vzhledem k prudce stoupajícímu počtu lidí i hustota informací připadající na jednoho člověka díky informační revoluci.

Uvedená hypotéza umožňuje vysvětlit rozdílnost běhu času v jiných dimenzích i tzv. mezi životy či astrálním světě. Dokonce lze tímto způsobem pochopit pohyb (zdánlivě z našeho pohledu) proti toku času, když připustíme, že směr toku času je závislý na směru toku informací.

Použiji jako již vícekrát moji oblíbenou analogii s počítačem. Představme si počítač, který je naplněn informacemi o minulosti, přítomnosti a budoucnosti a případně o dalších alternativních minulostech, přítomnostech a budoucnostech. Pohybem napříč těmito informacemi tvoříme směr času, což může být vzhledem k alternativním minulostem, přítomnostem a budoucnostem zjednodušeně řečeno nejen dopředu a dozadu, ale i nahoru a dolů a doleva či doprava, či dokonce šikmo, pokud se pohyb děje například z naší přítomnosti do alternativní minulosti či budoucnosti. Od hustoty informací je pak odvislá i velikost jednotek času a tím i rychlost času.

Čas není absolutní veličina měřící dobu trvání pohybu, ale naopak je to relativní veličina odvislá od pohybu (změně informací), či pohybem tvořená. Proto je čas závislý na tvůrci pohybu, tj. na vědomí (mysli). Na rozdíl od běžně používané teorie, že čas v jeho lineární podobě je náš způsob vnímání komplexní reality v posloupných obrazech, je dle této hypotézy čas tvořen tvůrčí činností vědomí (mysli) – pohybem informací.

Proto jsou úvahy o počátku či konci času, o jeho nekonečnosti či existenci nebo neexistenci zavádějící.

Bůh ve stavu absolutna je prost všech informací, a proto pro něj čas neexistuje.

Čas pro náš Vesmír před započetím velkého třesku (a pro účely tohoto článku předpokládejme, že opravdu byl) skutečně neexistoval a ve světle uváděné hypotézy to ani není znepokojující. Čas pro náš Vesmír nezačíná běžet velkým třeskem, on je spolu s velkým třeskem Světovou myslí vytvořen. To však neznamená, že relativní (subjektivní) časy neexistují pro Vědomí nezávislá na tomto Vesmíru a jeho existenci či neexistenci.

Zrovna tak, jako je velmi obtížné jednoznačně prohlásit, že nepochybně víme, jak druhý člověk přesně vnímá například barvy, tóny, emoce nebo city, je velmi obtížné totéž prohlásit o vnímání času. Minimálně je zřejmé, že je rozdílné vnímání času mezi jednotlivými kulturami.

Vnímání času jako lineárního nebo cyklického souvisí s tím, jak vnímáme informace tvořící tuto naší 3D realitu. Jestliže je vnímáme jako fraktálně uspořádané, pak se bude nepochybně jednat o příklon k vnímání času v jeho cyklické podobě, jestliže je vnímáme jako víceméně náhodně uspořádané, pak spíše v jeho lineární podobě.

Je zajímavé, že myšlenka, že prostor existuje jen v představě naší mysli, je pro nás celkem přijatelná, zatímco možnost, že čas je rovněž výtvor naší mysli, je pro naši představivost obtížná. Možná je to tím, že relativita prostoru je pro nás přijatelnější než neexistence absolutního času. Snad je to tím, že u prostoru jsme schopni vnímat tři dimenze, zatímco u času jen jednu, což tuto časovou dimenzi v našem vnímání absolutizuje. Možná je to rovněž tím, že pro vnímání prostoru (vzdálenosti) máme smysl – zrak, zatímco pro vnímání času takovýto smysl nemáme. Máme pouze smysly pro vnímání měřidel času.

Evoluce neprobíhá v čase, evoluce (souhrn informací tvořící evoluci) udává směr toku času toho systému, který se průběžně vyvíjí.

V tomto pojetí neexistují paradoxy typu: „Zda bylo dříve vejce nebo slepice, zda byly dříve rostliny potřebující opylení nebo hmyz, který by je opyloval“. Rovněž z pohledu uvedené hypotézy jsou nelogické úvahy typu, že Bůh nekonečně dlouho existoval a pak se „začal nudit“ a stvořil Svět.

Polarita stvořeného světa a každé jeho části

Boha ve své formě Absolutna lze snad připodobnit ke gigantickému superpočítači s nekonečným potenciálem, který momentálně neřeší vůbec žádný úkol. O Absolutnu nevíme po intelektuální stránce absolutně nic, protože se jedná o beztvarou a bezčasou Prázdnotu bez hranic. To však neznamená, že neexistuje. Mysl je věčně a univerzálně přítomna, „Nic“ je pouhým zdáním. Obrazně matematicky by se to dalo snad vyjádřit jako nekonečná nula.

Na rozdíl od tohoto Absolutna by se jako základní princip stvořeného světa dal obrazně matematicky vyjádřit jako plus a mínus nebo v jiných pojmech jako jin a jang. Tento nejzákladnější princip, který již nelze dále redukovat, je přítomen v každé entitě, v každém systému. Částice, atom, molekula, buňka, organismus, člověk, manželé, rodina, společnost, národ, stát, Země, Sluneční soustava, galaxie, kupa galaxií, vesmír, svět to vše je svým specifickým vědomím, které obsahuje tento základní princip.

Když odstraníte všechny atributy entity včetně času a prostoru zbude pouze plus a mínus a tento základní princip je hybnou silou stvoření a stváření světa.

Neexistuje nic s výjimkou Absolutní mysli, co by tento princip neobsahovalo.

Nejvhodnější představa obsahování tohoto principu ve všem je magnet. Magnet vždy obsahuje severní a jižní pól. Jsou nerozdělitelné. Když rozdělíte magnet na dvě části, vzniknou dva magnety a každý bude obsahovat severní a jižní pól. Když rozdělíte magnet na tři části, vzniknou tři magnety a každý bude obsahovat severní a jižní pól. Když k sobě přiložíte jakékoliv magnety, vznikne soustava opět s jedním severním a jižním pólem.

Polarita je základní princip stvořeného světa. Pro upřesnění stvořeným světem je myšleno vše. To znamená i tak zvaný astrální svět a tak zvané vyšší světy. Ne pouze nám nejbližší a nejsrozumitelnější časoprostorový svět.

Toto je velmi důležité při pochopení stvořeného světa a jeho fungování. Není dobro bez zla, není světlo bez tmy, zvuk bez ticha, protože nemůže existovat magnet skládající se pouze ze severního nebo jižního pólu, nemá smysl uvažovat o jin bez jang o plus bez mínusu.

Nepřijetí tohoto základního principu ať už rozumem nebo citem je nepřekonatelnou překážkou na cestě poznání.

Smyslem bytí na všech úrovních a tím i nejobecnějším smyslem bytí je využití polarity k tvůrčímu procesu.

Záměrně zde používám pojem bytí (ve smyslu existence vědomí) a ne pojem život, protože definic života je mnoho a vzhledem k jejich časté biologické orientaci nejsou pro tyto účely příliš vhodné.

Modely Boha

Pro znázornění neznázornitelného jsem se v této kapitole pokusil vytvořit dva modely Boha, které by byly schopny pojmout některé jeho aspekty. Každý model postihuje jiné aspekty Boha, a proto jsou zdánlivě ve vzájemném rozporu.

Tyto modely jsou svým zjednodušením na dvourozměrné nebo třírozměrné zavádějící. Proto by bylo vhodnější je zobrazit jako pětirozměrné (s čtvrtým rozměrem časovým), které by byly schopny znázornit to, co je v třírozměrném modelu nemožné a je to možno vyjádřit pouze podobenstvím slovním.

Bohužel vícerozměrný (míněno více než třírozměrný) model je mimo naše možnosti chápání.

První model (viz obr. 18 – rovněž na přední straně obálky) zobrazuje Boha jako souhrn Bytostí, které procházejí vývojovým cyklem tak, jak byl popsán v kapitole III. Na počátku „vycházejí“ z Boha a na závěr se do něj „vracejí“. Pro bližší popis odkazuji na kapitolu III., oddíl „Vývojové formy Bytosti“.

Obr. č. 18

Druhý model (viz obr. č. 19 – rovněž na zadní straně obálky) také zobrazuje Boha jako souhrn Bytostí s tím rozdílem, že Bytosti nejsou zobrazeny z pohledu jejich vývoje, ale naopak z pohledu současné existence všech jejich forem.

Obr. č. 19

Pětirozměrný model by v tomto případě mohl postihnout i zdánlivě rozpornou skutečnost, že nejnižší formy vědomí jsou současně nejdále a nejblíže nejvyšším formám Vědomí.

V okrajových oblastech sestává Bůh z jednotlivých od sebe rozlišitelných Bytostí ve formě vědomí částic, dále směrem ke středu postupuje vývoj Bytostí (vše ale existuje současně) do stále vyšších forem vědomí se stále stoupající hustotou informací a se stále klesajícími "vzdálenostmi" mezi Bytostmi a se stále klesající zřetelností hranic mezi jednotlivými částmi Bytostí. Část Bytosti v těsné blízkosti Boha – kmen – je Nadjá.

V předposlední zóně směrem do středu již hranice mezi jednotlivými Bytostmi mizí. Je to zóna vědomí Imanentního boha - Stvořitele - Světové mysli, vševědoucího a všemohoucího boha.

V centru tohoto "božího kruhu" dochází už k takovému zhuštění informací, že už není možný žádný pohyb, žádný děj ani myšlenkový nebo jemu obdobný proces. V centru je už jen Absolutno, jakožto nic nabité potenciálem všeho.

Znovu upozorňuji, jedná se pouze o myšlenkovou konstrukci, o silně zjednodušující model, který v žádném případě není možno chápat nijak dogmaticky a klást ho do protipólu k některým jiným myšlenkám zde uvedeným, jako např., že všechny Bytosti jsou součástí Světové mysli.

Ve skutečnosti samozřejmě nelze takto prostorově oddělovat Absolutní mysl, Světovou mysl, Bytosti a jejich jednotlivé formy – bytosti.

V jiných modelech, které postihují jiné aspekty jsoucna, by se např. jednotlivé formy Bytostí různých úrovní vyskytovaly současně v jednom bodě časoprostoru. V uvedeném modelu to vypadá tak, jako by stejné vývojové formy Bytostí byly vždy ve stejných bodech časoprostoru, což nedopovídá nám známé skutečnosti.

Analogicky by se tento obraz Boha dal přirovnat k "černé díře" se všemi jejími atributy, tak jak je modelově popsána současnou fyzikou.

V černé díře se také již nedá mluvit o čase a prostoru, také je tam "nic" vzletně nazývané singularita. Směrem k centru také v obou případech narůstá přitažlivost, v jednom modelu se jí říká boží láska, ve druhém gravitace. V obou případech také v centru není vnímatelný jiný atribut jsoucna než přitažlivost (boží láska - gravitace).

Proto lidé, kteří se ve stavu změněného vědomí "dostanou" až do centra "božího kruhu" (stav osvícení, samadhi apod.), nevnímají nic jiného než absolutní přitažlivost - absolutní lásku Absolutna.

Na tomto modelu jsoucna lze i snáze pochopit obraz vícedimenzionální Bytosti - ducha. Všechny formy všech úrovní jednotlivé entity vědomí (Bytosti jako zdánlivě oddělené části Boha uvědomující si sebe sama), existují současně. Celý tento komplex forem tvoří vícedimenzionální Bytost.

Z pohledu úrovně pravdy "Bůh - Univerzum" neexistuje žádný vývoj Bytosti, protože ta "existuje" ve všech formách a všech úrovních současně. Z tohoto pohledu se nedá mluvit o inkarnaci jako o přesunu části vědomí (Bytosti, ducha) do těla, ale přesněji se dá vyjádřit jako přesun koncentrace části vědomí Bytosti na určitou formu Bytosti (vědomí).

Proto při všech stavech rozšířeného vědomí všech stupňů se nejedná o nic jiného než o "přesun koncentrace vědomí" (i v tomto případě se jedná o nalézání pojmů běžně srozumitelných člověku, které by se co nejvíce blížily obrazu skutečnosti).

Nezáleží na tom, jakým způsobem je stavu rozšířeného vědomí dosahováno.

Meditace, regrese nebo progrese, holotropní dýchání, psychotropní látky (ayahausca, iboga, peyotl, LSD, lysohlávky apod.), šamanské tance a bubnování, popř. jiné způsoby uvádění se do "tranzu", tzv. opouštění těla (chtěné i nechtěné), to vše jsou stavy, při nichž dochází k přesunu koncentrace vědomí z vědomí člověka jednoho bodu časoprostoru na vědomí člověka v jiném bodě časoprostoru našeho Vesmíru, nebo do odlišného časoprostoru nebo do vědomí nečlověka (jakékoliv formy vědomí, které není formou "člověk"), popř. jakékoliv kombinace těchto možností.

To jsou ty stavy rozšířeného (změněného) vědomí velmi dobře a podrobně popsané např. v knížkách Stanislava Grofa.

Člověk jako "součást" vícedimenzionální Bytosti má za určitých podmínek přístup ke všem informacím. Např. při přesunu koncentrace vědomí na vyšší úroveň vědomí, je možno se napojit na "informační systém" zvaný Akaša, kde však není obsažena pouze minulost, ale vše, co kdy bylo, je a bude. V podstatě se nejedná o napojení na obecné informační pole, jak se to popisuje, ale o přesun koncentrace vědomí na informační pole jiného bodu časoprostoru.

Když se mi podaří přesunout koncentraci vědomí na úroveň vyšších bohů, jsem tímto bohem, protože jsem imanentně součástí celé Bytosti, to znamená i součástí tohoto vyššího boha.

Problém spočívá v tom, že při přesunu koncentrace vědomí zpět na úroveň člověk nejsme schopni "tam" vnímané informace plně interpretovat, pochopit a už vůbec nejsme schopni je srozumitelně sdělit druhým lidem. Kromě toho, to množství informací je tak ohromné, že vědomí úrovně člověk je schopno si uchovat pouze záblesky.

Proto jsou pro nás daleko srozumitelnější "výlety" do nižších a stejných úrovní vědomí. I když jsou získané informace mnohdy pro nás nové a zcela odlišné od našich běžných zkušeností, jsou naším "rozumem" pochopitelné. Popisy zážitků z nerostných, rostlinných, živočišných i mimozemských inkarnací jsou pro nás srozumitelné, i když jsou někdy zdánlivě neuvěřitelné.

Doslov

Tak jak jsem psal předmluvu a úvod před zahájením vlastní knihy, tak i doslov jsem tvořil po jejím napsání. Co dodat? Snažil jsem se, jak nejlépe jsem uměl. Určitě bych s odstupem doby přicházel na další doplňky, případně vhodnější formulace, ale to by kniha asi vyšla o dva roky později, protože mé povolání mi neumožňuje věnovat se psaní jindy než o víkendech a sem tam nějaký večer. Také jsem nechtěl, aby kniha měla příliš stránek. Když má být něco jako učebnice, kdo rád čte tlusté učebnice?

Nikdy v životě jsem žádnou knihu nečetl vícekrát než tuto, ve snaze ji učinit, co nejsrozumitelnější.

Při tomto opakovaném čtení mě provázel zvláštní jev. Velmi často se mi stávalo, že jsem měl pocit nejen, že jsem text nenapsal já, ale dokonce, že ho čtu poprvé. Nikdy předtím jsem něco podobného nezažil.

Snaha vyvarovat se logických rozporů v rámci systému a snaha o maximální srozumitelnost a o vyváženost mi zabrala možná více času než sepsání jednotlivých poznámek a nápadů.

Jak jsem teprve při psaní zjistil, nelehké bylo i dodržování zásady používat pouze co nejpřesněji definované pojmy.

V mnoha knihách s obdobnou tématikou jsem si všiml, jak jsou používány pojmy jako člověk, bytost, bůh, duše, duch, ego, láska apod., aniž je učiněn sebemenší pokus o vymezení těchto pojmů, popř. v jakém slova smyslu jsou v daném případě použity. Z toho pak mohou plynout i značná názorová nedorozumění a dokonce zavádějící nepřesnosti. Jako příklad bych uvedl v knize zmiňované otázky kolem ega. Jak se povedl můj pokus vyhnout se tomuto nedostatku, mohl posoudit čtenář sám.

Pokud jsem se svými názory někoho dotkl v jeho náboženském nebo ateistickém přesvědčení, hluboce se omlouvám. V žádném případě to nebylo mým úmyslem, i když sám vím, že můj postoj k vírám, které jsou z mého pohledu příliš dogmatické, by měl být ohleduplnější.

Na druhé straně neexistuje kniha, která by se líbila všem a je velmi pravděpodobné, že jednotlivé části této knihy se budou někomu líbit a jiný mě za ně bude odsuzovat. Ostatně takový je úděl každého, kdo se pokouší něco sdělit, zejména pokud se jedná o pokus sdělit něco nového nebo o pokus něco sdělit novým způsobem.

Byl bych velmi rád, kdyby tato kniha byla chápána jako neuzavřené dílo a jakékoliv připomínky, výtky, nebo i zpřesňující informace a doplňky uvítám a dá-li pán bůh, podaří se mi je zapracovat do druhého opraveného vydání, jestli se ho tato kniha dočká. Emailová adresa pro případnou diskusi je následující:

info@miroslav-zelenka.cz

Na úplný závěr, jak se sluší a patří bych chtěl poděkovat bytostem, které se nejvíce zasloužily o sepsání knihy v této podobě. Všichni, které jsem v životě potkal, ať už se mi naše střetnutí v tom daném okamžiku zdálo pozitivní či negativní, byli mými velkými učiteli a já jim touto cestou děkuji. Dále děkuji všem blízkým, kteří  tu s větší, tu s menší ochotou byli mojí zpětnou vazbou a několikráte mi pomohli s korekcí, zejména ve smyslu větší srozumitelnosti.

Na konec jsem si nechal dvě bytosti, kterým vděčím za to, že kniha vůbec vznikla a že vznikla v této podobě. Jedna z nich ještě žije, a proto její jméno zatím bude známo pouze mně a mým blízkým. Druhým je Paul Brunton, jak by určitě mnoho čtenářů obeznámených s jeho dílem samo poznalo. Oběma jsem již mnohokrát v duchu poděkoval a nepochybuji o tom, že se k nim mé díky dostaly.

Oběma děkuji samozřejmě nejen za sepsání této knihy, ale i za poznání, které se mi jejich zásluhou dostalo.

Prameny a doporučená literatura

Zápisky Paula Bruntona

Thorwald Dethlefsen – Osud jako šance

Neale Donald Walsh - Hovory s Bohem I, II, III

Stanislav Grof - Kosmická hra a další knihy

Brian Green – Elegantní vesmír

James Gleick - Chaos

Stephan Hawkins – První tři minuty vesmíru